АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Малинников О.Ф.
№22-ц/796/1122/2016 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача проценти за користування позикою та три проценти річних за період з 31 жовтня 2013 року по 19 серпня 2015 в сумі, еквівалентній 11 238 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойку за період з 31 жовтня 2013 року по 19 серпня 2015 року в сумі 3 942 000 грн. в рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики від 06 березня 2010 року на суму 622 613 грн. 69 коп. відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року та вимог, заявлених в цьому позові щодо стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних за період з 31 жовтня 2013 року по 19 серпня 2015 в сумі, еквівалентній 11 238 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойки за період з 31 жовтня 2013 року по 19 серпня 2015 в сумі 3942 000 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 права на продаж предметів іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. Надати ОСОБА_2 особисто та через представника, право пред'являти правовстановлюючі документи на предмети іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки (в тому числі про сімейний стан іпотекодавця, належність його майна на праві власності, про кількість продажів, визначення нормативної вартості тощо), будь-які витяги з усіх державних реєстрів прав власності, інших речових прав на рухоме майно та обтяжень об'єктів нерухомого майна, звіти про оцінку майна (в тому числі висновки експертів) та будь-які інші документи в Державній реєстраційній службі України, Державній міграційній службі України та інших державних органах, установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності, в державних нотаріальних конторах, у приватних нотаріусів та в архівних установах (в тому числі з вимогами про відкриття нового розділу стосовно предметів іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно) та вчиняти всі інші необхідні дії, пов'язані з продажем предметів іпотеки. З метою збереження предмету іпотеки до моменту його реалізації, передати цей предмет іпотеки в управління ОСОБА_2 на період до його реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до об'єктів нерухомого майна, зміни замків, a також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, укладання договорів оренди предмету іпотеки з правом отримання орендної плати. Виселити ОСОБА_1 з іпотечного майна та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що він має право на задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості стягнутої рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року та Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

На задоволення вимог ОСОБА_2 по виконанню зобов'язань боржника ОСОБА_1 за договором позики від 06 березня 2010 року перед кредитором ОСОБА_3, заміненого кредитором ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги, та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 березня 2010 року про стягнення суми заборгованості на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року, зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року, у розмірі загальної суми боргу 598020 грн. 69 коп. та судових витрат 3441грн., а всього 601 461 грн. 69 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 72,24 кв. м, житловою площею 40,78 кв.м - шляхом застосування процедури продажу продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу.

Оцінка квартири АДРЕСА_1 загальною площею 72,24 кв. м, житловою площею 40,78 кв.м зазначена у п.2.1. договору про задоволення вимог від 06 березня 2010 року у сумі 311 220 грн.

Надано ОСОБА_2 право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви та вчиняти інші передбачені законодавством дії, пов'язані з виконанням цих питань.

З метою збереження предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 до моменту реалізації надано право застосовувати у межах діючого законодавства заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення було ухвалене за відсутності відповідача, проте воно не є заочним, як це передбачено нормами цивільно-процесуального права.

Крім того, суд не дослідив і не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Дзержинського районний суд міста Харкова від 30 січня 2012 року, який набув законної сили, до 6 років ув'язнення та конфіскації усього належного майна, а тому не мав права укладати договір про відступлення права вимоги (цесії) від 09 липня 2012 року, оскільки майнові права, передані за цим договором ОСОБА_2 повинні були бути конфісковані та передані державі за вищевказаним вироком. Стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ведеться досудового розслідування по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000084 від 24 листопада 2012 року за ознаками складу злочину передбаченого ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.190 КК України стосовно шахрайських дій.

Зазначив, що він володіє доказами, які свідчать про недійсність іпотечного договору від 6 березня 2010 року, та нікчемність договору відступлення права вимоги (цесії) від 09 липня 2012 року, укладеного між первісним кредитором ОСОБА_3 та позивачем у справі ОСОБА_2

Характер правовідносин, який склався між відповідачем та первісним кредитором дає підстави вважати, що укладаючи договір, первісний кредитор не бажав його реального виконання, а мав на меті скоєння злочину у вигляді заволодіння квартирою відповідача. Зокрема, наприкінці 2010 року з вини первісного кредитора з ним у відповідача було втрачено зв'язок. Як наслідок, він не міг виконувати обумовлені у договорі позики зобов'язання. Саме так ОСОБА_3 поводився із постраждалими, вчиняючи шахрайські дії, що міститься в матеріалах кримінальної справи № 1-781/11 Дзержинського районного суду міста Харкова.

Вважає, що договір відступлення права вимоги (цесії) на користь позивача є нікчемним у сенсі статті 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок.

Звертає увагу суду на те, що на даний момент СУ ГУНП в Харківській області проводяться досудове розслідування по кримінальному провадженню стосовно шахрайських дій ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_2 Дані дії ОСОБА_3 мають масштабних характер, тому при обласній прокуратурі Харківської області під контролем Генеральної прокуратури створено слідчу бригаду, яка займається розслідуванням кримінального провадження за 26 - ти епізодами.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що заборгованість, що була визначена рішеннями судів може бути погашена в рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за №408, згідно якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 39 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 06 березня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 06 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 410, згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 72, 24 кв. м, житловою площею 40,78 кв.м.

Як зазначено в договорі іпотеки, предмет іпотеки належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Мойсеєнко Т.А. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 26 листопада 1993 року за реєстровим № 18-2947 зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 02 грудня 1993 року і записано у реєстрову книгу за реєстровим №37171 (а.с.14-16).

Згідно з ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом; кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Отже, відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Умовами ст.514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, інше не встановлено договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Заміна осіб у зобов'язанні може відбуватися у формі заміни кредитора чи заміни боржника.

Кредитор, який поступається своїм правом вимоги за зобов'язанням третій особі, називається цедентом, а особа, якій кредитор поступається своїм правом вимоги за зобов'язанням, - цесіонером. Для цесії (уступка вимоги) необхідною є угода між старим і новим кредитором, тобто між цедентом і цесіонером. Згоди боржника на здійснення цесії не потрібно, оскільки вона, як правило, ніякою мірою не погіршує його становище.

Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові. Для цесіонера зберігають силу всі засоби забезпечення зобов'язання (застава, завдаток, порука тощо).

09 липня 2012 року між ОСОБА_3 (первісним кредитором) з однієї сторони та позивачем ОСОБА_2 (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1545.

Згідно з п.1.1 договору про відступлення права вимоги (цесії) первісний кредитор (цедент) передає, а новий кредитор (цесіонарій) приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові (цеденту), і стає кредитором (позикодавцем) за договором позики (основний договір), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, посвідченого Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06 березня 2010 року за реєстровим №408 та стає кредитором (іпотекодержателем) за іпотечним договором з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (договір іпотеки), укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06 березня 2010 року за реєстровим №410.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики на користь заміненого кредитора задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 269 763,75 грн., відсотки за користування позикою в сумі 78 235 грн. 48 коп., трьох відсотків річних у розмірі 21 грн. 46 коп., неустойку в розмірі 5 730 000 грн., а всього: 6 099 172 грн. 69 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3441 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року заочне рішення змінено у частині стягнення неустойки та зменшено її розмір з 5 730 000 грн. до 250 000 грн.

В решті рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

З урахуванням викладеного, за рішеннями судів з відповідача має бути стягнуто 598 020 грн.69 коп.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставив перед судом питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок стягнутих судовими рішеннями грошових коштів за договором позики.

Вирішуючи спір між сторонами в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав належним чином, а тому на підставі ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» слід звернути стягнення на предмет іпотеки заборгованість, що стягнута рішеннями судів шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на власний розсуд позивача за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу.

При цьому суд зазначив в рішенні суду про те, що оцінка квартири АДРЕСА_1 загальною площею 72,24 кв.м житловою площею 40,78 кв.м зазначена в п.2.1 договору про задоволення вимог від 06 березня 2010 року в сумі 311220 грн.

За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» вразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції врахував вимоги ч.6 ст. 38, ст.39 Закону України «Про іпотеку» проте помилково посилався на вартість квартири в сумі 311220 грн. визначену в іпотечному договорі від 06 березня 2010 року .

А тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частинах рішення посилання на те, що оцінка квартири АДРЕСА_1 загальною площею 72,24 кв.м житловою площею 40,78 кв.м зазначена в п.2.1 договору про задоволення вимог від 06 березня 2010 року в сумі 311220 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову щодо виселення відповідача виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч.13 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 с.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

ОСОБА_1 став власником квартири, яка є предметом іпотеки, на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мойсеєнко Т.А. 26 листопада 1993 року, тобто не за рахунок отриманих у 2010 році коштів за договором позики, а тому передбачених законом підстав для його виселення із цієї квартири без надання йому іншого постійного житла немає.

Таких же по суті висновків дійшов і Верховний Суд України викладених у постановах від 30.09.2015 року № 6-1892 цс15, від 07.10.2015 року№ 6-1468цс15, від 01.07.2015 року №6-875 цс15, від 18 березня 2015 року справа № 6-39цс15, 6-1049цс15, 6-447цс15.

Таким чином правові підстави для виселення відповідача зі спірної квартири без надання йому іншого постійного житла відсутні.

З'ясування судом обставин направлення відповідачу письмових вимог та їх отримання про звільнення квартири не мають правового значення для вирішення цієї частини позовних вимог у справі, яка переглядається.

Щодо задоволенні вимог позивача про надання йому права застосовувати у межах діючого законодавства заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки узгоджуються з вимогами ст. 39 Закону України «Про іпотеку» якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Твердження апелянта про те, що договір відступлення права вимоги (цесії) на користь позивача є нікчемним у сенсі статті 228 ЦК України є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав, крім того, відповідач до суду із відповідним позовом не звертався, а тому підстав вважати договір про відступлення права вимоги таким, що порушує публічний порядок немає.

Не заслуговують на увагу колегії суддів посилання апелянта на те, що у діях позивача та первісного кредитора ОСОБА_3 вбачаються шахрайські дії щодо заволодіння квартирою, що є предметом іпотеки, оскільки лише вирок суду з цього питання може слугувати доказом обставин на які посилається апелянт.

Доводи апелянта про те, що вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 січня 2012 року ОСОБА_3 був засуджений до 6 років ув'язнення та конфіскації усього належного майна, а тому не мав права укладати договір про відступлення прав вимоги колегія суддів відхиляє, оскільки постановою Верховного Суду України від 19 жовтня 2015 року вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 січня 2012 року, ухвалу Апеляційного суду Харкіської області від 09 квітня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2014 року щодо ОСОБА_3 скасовано, а кримінальну справу щодо нього направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції

Також не є підставою для скасування рішення суду посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 ухилявся від отримання грошових коштів за договором позики, оскільки відповідач в силу ст.57 ЦПК України не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Крім того, порушення грошових зобов'язань зі сторони відповідача встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року, які мають преюдиційну силу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як напідставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції виключивши з мотивувальної та резолютивної частинах рішення посилання на те, що оцінка квартири АДРЕСА_1 загальною площею 72,24 кв. м житловою площею 40,78 кв.м зазначена в п.2.1 договору про задоволення вимог від 06 березня 2010 року в сумі 311220 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частинах рішення посилання на те, що оцінка квартири АДРЕСА_1 загальною площею 72,24 кв. м житловою площею 40,78 кв.м зазначена в п.2.1 договору про задоволення вимог від 06 березня 2010 року в сумі 311220 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді