Провадження № 2/522/2000/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.11.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за яким просив визнати вислови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у запереченні на позовом у цивільній справі №522/18024/15-ц : «що ОСОБА_1 неодноразово зґвалтував 15-ти річну ОСОБА_4; що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приходили до АДРЕСА_1, на крик ОСОБА_4 та відганяли ОСОБА_1 від неї; що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не писали про це в міліцію, тому що боялися ОСОБА_1; що ОСОБА_4 панічно боїться ОСОБА_1, тому вони живуть у кв. 21; що ОСОБА_1 намагається довести той факт, що ОСОБА_4 є недієздатною, щоб відібрати у ОСОБА_4 квартиру» такими, що не відповідають дійсності, принижують честі та гідність позивача; просив зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у місячний термін спростувати вказані вислови у такий спосіб, у які вони були поширені; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду у розмірі 60 000, 00 грн. з кожного.

В обґрунтування позову відзначив, що 31.08.2015 року він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, розташованого у АДРЕСА_2, у якому він зі своєю сімєю був зареєстрований у 1988 році та має право мешкати у ньому. Під час розгляду даної судової справи №522/18024/15-ц (с. Шенцева О.П.) 25.09.2015 року ОСОБА_3 подала суду заперечення на вищевказаний позов, в яких поширили завідомо неправдиві відомості, які зачіпають честь та гідність позивача. Вказані висловлювання , наведені у запереченнях, на думку позивача, є неправдивими, образливими, оскільки принижують його честь і гідність, звинувачують його фактично у вчиненні кримінальних правопорушень. Поширення відносно позивача неправдивої інформації спричинило для останнього негативні наслідки, що виявилось у погіршенні ділової репутації серед судів, друзів, знайомих та родичів, погіршенні відносин у сімї, душевних хвилюваннях, моральних стражданнях та пригнічені, погіршився загальний стан здоров'я. У зв'язку із чим позивач просив зобов'язати відповідачів спростувати поширені неправдиві відомості та стягнути на його користь 60 тис. грн. з кожного для відшкодування моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 (на підставі довіреності від 23.07.2015 року), у судовому засіданні заперечувала проти даного позову, вважає його необґрунтованим та безпідставним, просила відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на розгляді у Приморському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/18024/15-ц (с. Шенцева О.П.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Звертаючись до суду з відповідними позовом, позивач посилався на те, що під час судового розгляду вищезгаданої цивільної справи № 522/18024/15-ц ОСОБА_2 25.09.2015 року були надані суду письмові заперечення на позов, в яких поширена недостовірна інформації та висловлювання, які принижують його честі та гідність, зокрема:

«що ОСОБА_1 неодноразово зґвалтував 15-ти річну ОСОБА_4;

що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приходили до АДРЕСА_1, на крик ОСОБА_4 та відганяли ОСОБА_1 від 15-ти річної ОСОБА_4Б;

що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не писали в міліцію про ґвалтування ОСОБА_4, тому що боялися ОСОБА_1;

що ОСОБА_4 панічно боїться ОСОБА_1, і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 захищають права ОСОБА_4 і тому вони живуть у АДРЕСА_1, щоб ОСОБА_4 не боялась;

що ОСОБА_1 намагається довести той факт, що ОСОБА_4 є недієздатною для того, щоб відібрати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3».

Приморським районним судом м. Одеси за розглядом вищезгаданої цивільної справи №522/18024/15-ц 24.02.2016 року винесено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

П. 18, 19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому суд враховує положення п.17 Постанови Пленуму, згідно якого інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

У цьому сенсі, суд, розглянувши роздруківку письмових заперечень ОСОБА_2, інформація яких оскаржується, вважає, що вирази відповідача відображені у запереченнях на позов відносяться до оціночних суджень, і є висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду характеру використання мовно-стилістичних засобів при їх викладенні.

За таких обставин, суд виходить з того, що інформація, зазначена в запереченнях ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації ОСОБА_1, оскільки ця інформація стосувалась підстав позову і його предмета, була досліджена та їй була надана відповідна оцінка під час розгляду судом цивільної справи 522/18024/15-ц.

Крім того, суд вважає, що в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки зазначені заперечення та інформація, яка оскаржується, подавались не ОСОБА_3, а ОСОБА_2, тому підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 судом не встановлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди суд також відмовляє з наступних міркувань.

Ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Надання особами, які беруть участь у справі, заперечень проти позовних вимог є правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством України, не являється протиправними та винними діями і не тягнуть відповідальності у виді стягнення моральної шкоди.

Судом не встановлено, що внаслідок подання відповідачами письмових заперечень проти позовних вимог у рамках розгляду цивільної справи 522/18024/15-ц порушено права ОСОБА_1 та завдана моральна шкода. Безумовно, у ОСОБА_1 були моральні переживання внаслідок інформації, наданої у письмових запереченнях, однак зазначені відомості лише спростовують та суперечать позицію ОСОБА_1 як позивача у цивільній справі, що перебувала на розгляду у Приморському районного суді м. Одеси (с. Шенцевій О.П.), та стосувались предмета позову, що розглядався судом

Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачами негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208, 209 ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, ст..ст. 15,16, 23, 270, 277, 280, 297 ЦК України, п.17 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

21.03.2016