Справа № 466/8471/15 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/2103/16 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області

в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу освіти Шевченківського району м. Львова , треті особи: Львівська спеціалізована загальноосвітня школа першого ступеня № 53, Профспілковий комітет Львівської спеціалізованої загальноосвітньої школи першого ступеня № 53 , про скасування наказу про звільнення з посади учителя, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування завданих моральних збитків ,-

в с т а н о в и л а :

08 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про: скасування наказу відділу освіти Шевченківського району м. Львова № 301 від 09 вересня 2015 року про звільнення її з роботи; поновлення її на посаді учителя початкових класів ЛСЗШ № 53 м. Львова; стягнення з відділу освіти Шевченківського району м. Львова на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 3723,79 гривень, а також стягнення моральних збитків в сумі 5 тис. грн. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 09 вересня 2015 року згідно наказу № 301 відділу освіти Шевченківського району м. Львова вона була звільнена з посади учителя початкових класів ЛСЗШ № 53 за вчинення аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України. Проте з даним наказом не погоджується, так як жодного аморального проступку 18 травня 2015 року нею, як учителем, вчинено не було. Стверджує, що дійсно 18 травня 2015 року вона проводила урок математики з учнями 3-Б класу ЛСЗШ 1 ступеня № 53 серед яких також був учень ОСОБА_8, який під час уроку неодноразово порушував дисципліну, провокував інших учнів класу, а на її неодноразові зауваження припинити таку поведінку не реагував. Вказані обставини привели до того, що вона не встигла з учнями розв'язати вправи, а тому змушена була додати їх до домашнього завдання. Про бійку, яка відбулась на коридорі, під час перерви, їй відомо не було, хоча учень 3-Б класу підбіг до неї та сказав, що б'ються між собою учні, однак хто і з ким б'ється вона не розпитувала, лише взяла його за руку і пішла з ним до класу, так як вважала, що учні б'ються в приміщенні класу, проте, зайшовши в клас ніхто із учнів не бився, а після цього продзвенів дзвінок, який закликав учнів на урок. Коли всі діти зайшли до класу, то ніхто з них між собою не бився, а учень ОСОБА_8 ніяких нарікань чи претензій на поведінку інших учнів чи на факт його побиття також особисто не висловлював ні на уроці, ні після уроків, з чого був зроблений висновок про те, що жодного конфлікту між учнями не було. Про те, що 18 травня 2015 року хтось із учнів класу на перерві в коридорі вдарив ОСОБА_8 їй стало відомо від матері ОСОБА_8, яка прийшла в школу 20 чи 21 травня 2015 року. За таких обставин, оскільки, вона жодного аморального проступку не вчинила, а тому наказ про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім того, незаконним звільненням з роботи їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 5 тис. гривень. 23 грудня 2015 року позивач уточнила позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 13 034 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду від 25 січня 2016 року подано апеляційну скаргу представником позивача ОСОБА_3, в якій покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що судом фактично в процесі судового розгляду у справі не здобуто доказів, які би вказували на вчинення ОСОБА_2 аморального проступку, а твердження суду про вчинення ОСОБА_2 нібито аморального проступку є надуманими і такими, які не грунтуються на здобутих в процесі судового розгляду справи доказах. Не погоджується із висновками суду, які грунтуються на показах матері ОСОБА_8- ОСОБА_9, свідка ОСОБА_10 та її сина ОСОБА_11 в тій частині, що по закінченні уроку математики, зважаючи на поведінку учня ОСОБА_8 вчителька нібито попросила учнів з ним розібратися. Натомість дані покази спростовуються матеріалами справи, зокрема поясненнями інших учнів, які відібрані в процесі службового розслідування, показами ОСОБА_2, свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 Крім того, судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення було проігноровано вимоги ч. 1 ст. 43 КЗпП України, згідно якої вбачається, що розірвання трудового договору, з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу профспілкового комітету, членом якої є працівник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції,колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Підставою для видання Відділом освіти Шевченківського району м. Львова наказу від 09.09.2015 року № 301 про звільнення позивача з роботи послужив висновок роботодавця , зроблений на підставі службового розслідування про те, що своїми діями та бездіяльністю позивач порушила норми абзацу 3, 5, 6, 7 ст. 56 Закону України «Про освіту», п. 1 ст. 22 і абзацу 7 ст. 38 Закону України «Про загальну середню освіту», п. 70, абзаців 3, 10,11 пункту 74, абзаців 5, 6 пункту 86 «Положення про загальносвітній навчальний заклад», абзаців 7, 8 пункту 3, 8 Статуту Львівської спеціалізованої загальноосвітньої школи 1 ступеня №53, не захистила учня ОСОБА_8 від фізичного та психічного насильства, тим самим вчинила аморальний проступок несумісний з продовженням роботи на посаді вчителя початкових класів, не визнала своєї вини та нічого не зробила для вирішення конфліктної ситуації (а.с. 6).

Висновок роботодавця про вчинення позивачем аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи позивача на посаді вчителя, є ємким, ґрунтується на наявних у справі доказах, яким судом першої інстанції була дана правильна оцінка, а доводи представника позивача, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає непереконливими, і такими, що і не дають підстав для висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з роботи за вчинення аморального проступку.

Колегія суддів не погоджується також із доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення нібито було проігноровано вимоги ч. 1 ст. 43 КЗпП України, оскільки такий факт з боку суду першої інстанції не мав місця, а мав місце факт не виконання роботодавцем вимог ст. 43 КЗпП України, який полягав в тому, що роботодавець, перед видачею оспорюваного наказу про звільнення, попередньо не звернувся з поданням до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої була позивач, про дачу згоди на звільнення позивача з підстави , передбаченої п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Встановивши, що звільнення позивача проведено роботодавцем без попереднього звернення до профспілкового органу, суд першої інстанції, у відповідності до роз»яснень Верховного Суду України, наведених у пункті 15 Постанови Пленуму від 06 листопада 1992 р № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», запитав згоду профспілкового органу, і, лише після одержання відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення позивача розглянув спір по суті.

У відповідності до частини 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

У відмові в наданні згоди на звільнення позивача, профспілковий комітет Львівської спеціалізованої загальноосвітньої школи № 53 послався на те, що факти звинувачення позивача в аморальному проступку не враховують достовірно доведених обставин, носять загальний характер та є некоректні і недостатньо доведені. Тобто , профспілковий комітет виходив з того , що обставини вчинення позивачем аморального проступку є недостатньо доведеними.

Однак, перевіривши відмову профспілкового комітету в дачі згоди на звільнення, суд першої інстанції визнав її необґрунтованою, і колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції у вищезазначеній частині, з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає, що висновок профспілкового комітету «про недостатню доведеність звинувачень позивача в аморальному проступку» дійсно є необгрунтованим, оскільки факт вчинення позивачем аморального проступку був достатньо аргументований відповідачем переконливими доказами і не викликав сумнівів ні в роботодавця, ні - в суду першої інстанції, та доведеність факту аморальності проступку не викликала також сумнівів і у колегії суддів.

Таким чином, колегія суддів також вважає, що висновок профспілкового комітету про відмову у дачі згоди на звільнення позивача не відповідає фактичним обставинам справи, якими переконливо доведено факт вчинення позивачем аморального проступку не сумісного з продовженням роботи, пов»язаної із здійсненням виховних та навчальних функцій. Відтак, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог, встановлених ч. 7 ст. 43 КЗпП України, оскільки внаслідок проведення роботодавцем звільнення позивача з роботи без одержання попередньої згоди профспілкового комітету та наступної необґрунтованої відмови профспілкового комітету в наданні згоди на звільнення позивача з підстави, передбаченої п. 3 ст. 41 КЗпП України, порушення прав позивача на працю на посаді вчителя роботодавцем не було допущено.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на встановлені у справі обставини у їх об»активній сукупності , колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.