Справа № 495/6499/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
28 листопада 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Левченко А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 25.11.1997 року)
ОСОБА_2 (договір № 25/11/16 укладений 25.11.2016 року)
від відповідача: Адабаш О.В. (довіреність № 424 видана 21.07.2016 року)
Згодник С.С. (довіреність № 2110 видана 28.12.2015 року)
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6499/16-ц
до Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»
про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди
22.08.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі по тексту відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с.1-3).
Так, позивач, просить суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»№ 940-к від 29.07.2016 року «Про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 в місті Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 в місті Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком».
- стягнути з Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 10 000 гривень в рахунок спричиненої моральної шкоди;
- стягнути з Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;
- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно наказу № 182 від 30.11.2001 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на посаду електромеханіка 2 категорії в цех технічної експлуатації станційних споруд № 1, АТС-23, в подальшому переведена на посаду електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 м. Білгород-Дністровський районного центру телекомунікацій № 615 м. Білгород-Дністровський Одеської філії ПАТ «Укртелеком». Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 була мобілізована до військової частини НОМЕР_2 та підписала контракт для подальшого проходження служби під час мобілізації.Згідно підписаного контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вказаний контракт укладено на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом ЗС України. Наказом № 940-к від 29.07.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом згідно п.3 ст.36 КЗпП України.
На думку ОСОБА_1 , таке її звільнення є незаконним, так як оскільки позивач підписав контракт до закінчення особливого періоду з Міністерством оборони України для проходження військової служби, а згідно зі ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
11.10.2016 року представником Одеської філії ПАТ «Укртелеком» - Адабаш О.В., булонадало до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідач просив суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що особливий період встановлюється Законом України «Про оборону України» та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». В той же час, будь-яких нормативно-правових актів з приводу виникнення в Україні кризової ситуації або оголошення про введення воєнного стану, на час укладення військових контрактів в Україні не прийнято, а остання мобілізація скінчилась в серпні 2015 року. Аналізуючи документи щодо прийняття позивача на військову службу за контрактом, а також вище наведені законодавчі акти, вбачається, що на час укладання ним військового контракту мобілізація закінчилася, кризовий стан не запроваджений, а воєнний стан не оголошено, позивач добровільно уклав контракт, у зв`язку з чим звільнення позивача є правомірним, оскільки укладання військового контракту особами, що не були призвані на військову службу за наявності зазначених обставин, не передбачає збереження гарантій, визначених ст.119 КЗпП України (а.с.26-51).
В судових засіданнях позивачка ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_2 , заявлені до суду позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити в повному обсязі.
В судових засіданнях представники відповідача (Одеської філії ПАТ «Укртелеком») Адабаш О.В. та ОСОБА_3 , подане до суду заперечення підтримали в повному обсязі та просили в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу та допитавши свідків, суд дійшов до наступних висновків.
Згідно із ст.43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно наказу № 182 від 30.11.2001 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на посаду електромеханіка 2 категорії в цех технічної експлуатації станційних споруд № 1, АТС-23, в подальшому переведена на посаду електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 м. Білгород-Дністровський районного центру телекомунікацій № 615 м. Білгород-Дністровський Одеської філії ПАТ «Укртелеком», що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці (а.с.5-8).
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ОСОБА_1 була мобілізована до військової частини НОМЕР_2 та підписала контракт для подальшого проходження служби під час мобілізації, що підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 15.06.2016 року (а.с.9-12).
Згідно підписаного контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вказаний контракт укладено на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом Збройних Сил України.
Як стверджує позивач, 25.07.2016 року ОСОБА_1 на мобільний телефон зателефонував старший спеціаліст по роботі з персоналом Одеської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_4 та запропонувала звільнитися за згодою сторін з виплатою п`яти місячних окладів та повідомила, що у разі незгоди ОСОБА_1 буде звільнена за ч.3 ст.36 КЗпП України. ОСОБА_1 відмовилась та відповіла старшому спеціалісту по роботі з персоналом Одеської філії ПАТ «Укртелеком», що її права, як працівника, захищені державою та звільняти її ніхто не має права.
Проте, 05.08.2016 року ОСОБА_1 була запрошена до районного центру телекомунікацій № 615, станційно-лінійна дільниця № 1 в м. Білгород-Дністровський, де ОСОБА_1 було вручено наказ № 940-к від 29.07.2016 року, згідно якого ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом згідно п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.13).
Під час ознайомлення з наказом про припинення трудового договору (контракту) № 940-к від 29.07.2016 року ОСОБА_1 залишила відмітку про свою незгоду з цим та порушення роботодавцем вимог ст.119 КЗпП України. За твердженням позивача, того ж дня на зарплатну картку ОСОБА_1 було перераховано 4 155,03 грн.
На думку ОСОБА_1 , таке її звільнення є незаконним, так як оскільки позивач підписав контракт до закінчення особливого періоду з Міністерством оборони України для проходження військової служби, а згідно зі ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Воно проголошене ст.43 Конституції України, визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.
За приписами ч.1 ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Стаття 2-1 Кодексу законів про працю України закріплює рівність трудових прав громадян України.
Згідно із ст.139 Кодексу законів про працю України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 Кодексу законів про працю України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.
Відповідно п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну( невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.119 цього Кодексу.
В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З диспозиції даної статті вбачається, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Таким чином, суд вважає, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, а тому він не підлягає звільненню, а увільняється від роботи (звільняються від виконання посадових обов`язків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч.2, обов`язок громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу.
Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 40 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (вступив в дію з 01.04.2014 року) внесені зміни до обов`язок, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обов`язку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України «Про оборону» визначено поняття особливого періоду - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Скасування особливого періоду здійснюється окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки.
Згідно із ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України, в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно із положеннями ст.235 Кодексу законів про працю України, оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.
При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.
Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, Одеською філією ПАТ «Укртелеком», в порушення пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України, було незаконно звільнено ОСОБА_1 з 29.07.2016 року з посади електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 в місті Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», за ст.119 КЗпП України, у зв`язку з чим, відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України, Одеська філія ПАТ «Укртелеком»(як платник заробітної плати) повинна виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 29.07.2016 року день звільнення) по день фактичного розрахунку (28.11.2016 року день винесення рішення суду).
Розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 становить 1 920,91 грн. (2 520,91 грн. (розмір виплат за травень 2016 року) + 1 319,16 грн. (розмір виплат за червень 2016 року) = 3 840,07 грн. / 2 = 1 920,91 грн.), та обчислюється виходячи з виплат за травень місяць 2016 року, та червень місяць 2016 року.
Розмір середньоденної заробітної плати становить 91,47 грн. (1920,91 грн./21 день).
Кількість днів, що мають бути оплачені, становить 85 днів (1 день за липень місяць 2016 року, 22 дні за серпень місяць 2016 року, 22 дні за вересень місяць 2016 року, 20 днів за жовтень місяць 2016 року, 20 днів за листопад місяць 2016 року).
Таким чином, відповідно до проведених судом розрахунків, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу склав 7 774,95 грн. (за період 29.07.2016 року по 28.11.2016 року включно та складається з 85 днів х 91,47 грн.).
Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути на її користь з Одеської філії ПАТ «Укртелеком»моральну шкоду в сумі 10 000 грн.
Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) встановлено порядок, підстави та умови доказування і стягнення моральної шкоди.
Доведення наявності моральної (немайнової) шкоди здійснюється шляхом визначення в позовній заяві конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, а також зазначення того, які неправомірні діяння було вчинено щодо позивача, в чому полягає шкода, що було підставою визначення запропонованого позивачем розміру або форми її відшкодування, якими доказами це підтверджується. Предметом доказування повинна бути глибина моральної (немайнової) шкоди, від якої в кінцевому підсумку залежать розмір та форми відшкодування останньої.
Між тим, в порушення положень ст.237-1 Кодексу законів про працю України, ст.1167 Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ОСОБА_1 у позовній заяві не наведено жодної обставин та підстави, а також не представлено до суду жодного доказу, які б свідчили про нанесення їй відповідачем моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим її позовна заява до Одеської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.367 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе задовольнити і вимогу позивача про допущення негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 2-1, 21, 36, 94, 119, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 208-209, 212-215, 218, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»№ 940-к від 29.07.2016 року «Про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 в місті Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком».
Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 )на посаді електромеханіка станційного устаткування електрозв`язку 1 категорії станційно-лінійної дільниці № 1 в місті Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком».
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя В.В. Мишко