Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2118/15

номер провадження 2/695/1318/16

14 грудня 2016 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Таратіна В.О.,

при секретарі Курченко В.М.,

за участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Золотоніського міського центру соціальної допомоги про визнання незаконним її звільнення на підставі наказу №1-13 від 08.06.2015 р. з посади заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради, про поновлення на роботі на вказаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що наказом № 1-13 від 08 червня 2015 року вона була звільнена з посади заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради з 29 травня 2015 року згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності працівників. Звільненню слугувало рішення Золотоніської міської ради від 25.03.2015 року № 50-6/15, яким були внесені зміни до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги, а саме скорочено одну штатну посаду заступника директора Центру, одну штатну посаду водія автотранспортного засобу, а натомість було введено одну штатну посаду директора центру та одну штатну посаду юриста. З наказом № 2-12 від 27.03.2015 року про зміни найменувань посад, істотних умов праці з 01.06.2015 року та про наступне вивільнення у звязку із скороченням численності працівників позивач не підписувалась, оскільки на ньому були відсутні підписи директора центру соціальної допомоги та погодження голови профкому. Позивачу не було запропоновано іншої роботи з урахуванням її кваліфікації та не було розглянуто питання щодо переважного права на залишення на роботі як того вимагає ст. 42 КЗпП України. Не було враховано роботодавцем і факт відсутності у позивача дисциплінарних стягнень. 08.06.2015 року на засіданні профкому було розглянуто звернення директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги та дано згоду на звільнення позивача із займаної посади з 08.06.2015 року.

В результаті незаконного звільнення позивачу нанесена моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків та додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач та її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги визначені у змінах до позовної заяви від 3.07.2015 р. та наполягали на їх задоволенні. Сторона позивачки не заперечували проти процедури звільнення, окрім відсутності належної пропозиції іншої роботи або іншої посади, та зосередили увагу суду саме на підставах звільнення.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. У своїх запереченнях вони зазначили, що враховуючи специфіку роботи установи, вільні вакансії (юриста та медичної сестри) потребують відповідної освіти, кваліфікації та досвіду роботи. оскільки позивачка має педагогічну освіту, її переведення на ці вільні посади було неможливим. Позивачу не було надано переважного права на залишення на роботі, оскільки вакантних посад, які вона могла б займати за своєю професією чи спеціальністю не було. На даний час посада заступника директора Центру, на яку просить поновити її позивач, відповідно до штатного розпису від 01.06.2015 р. відсутня. При звільненні позивача у звязку зі скороченням штатної чисельності за п.1 ст. 40 КЗпП України відповідачем дотримано процедуру звільнення відповідно до ст..ст. 42,43,49-2 КЗпП України а саме: за два місяці позивачка була повідомлена про вивільнення; їй були запропоновані усі наявні вакантні посади, які вона могла б виконувати за своєю спеціальністю; її звільнення погоджено з профспілковим органом. Позовні вимоги щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані позивачем.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні у справі докази, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була прийнята на роботу на посаду заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради з 10.01.2012 р.

Згідно наказу № 1-13 від 08.06.2015р. позивача ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради з 08.06.2015 року згідно п.1 ст.40 КЗпП України, в звязку із скороченням чисельності працівників.

Підставою для звільнення стало рішення Золотоніської міської ради від 25.03.2015р. №50-6/VI «Про внесення змін до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги», відповідно до якого були внесені зміни до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги, а саме скорочено одну штатну посаду заступника директора Центру та одну штатну посаду водія автотранспортного засобу та введено одну штатну посаду директора центру і одну штатну посаду юриста. Також даним рішенням було реорганізовано І відділення догляду вдома, шляхом скорочення двох штатних посад соціального робітника та введено дві штатні посади сестри медичної.

На час розгляду справи зазначені вище наказ та рішення ніким не оскаржені та не скасовані.

Як вбачається з матеріалів справи 27.03.2015р. заступником начальника управління праці та соціального захисту населення директором Центру соціальної допомоги ОСОБА_2 було видано наказ №2-12, яким було попереджено працівників про зміни найменувань посад, істотних умов праці з 01.06.2015р. та про вивільнення у звязку зі скороченням чисельності працівників з 29.05.2015р.

У відповідності з ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Із досліджених судом штатних розписів, затверджених станом на 01.01.2015 р. та на 01.06.2015 р., тобто тих, що діяли до звільнення та введені після звільнення позивачки вбачається, що фактично у Золотоніському міському центрі соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради не відбулося скорочення чисельності працівників. Як існувало 58,25 штатних одиниць, так і залишилось така ж кількість після звільнення позивачки на введення нового штатного розпису.

Крім того, відповідно до вказаних штатних розписів кількісний показник посад відповідача не лише не зменшився, а навпаки збільшився.

Так згідно штатного розпису затвердженого станом на 01.01.2015 р., що діяв до виникнення питання звільнення ОСОБА_4, у графі «назва структурного підрозділу та посад» зазначено кількість посад 40, а згідно штатного розпису станом на 01.06.2015 р., затвердженого 28.05.2015 р., що вводився до звільнення ОСОБА_4, але являвся підставою майбутнього її звільнення, зазначено кількість посад 43.

Виходячи з положень п.1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1,3 ст. 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем не були запропоновані позивачу нововведені посади, а лише була запропонована вакансія на посаду 0,5 ставки взуттьовика з ремонту взуття. Позивачу не було запропоновано іншої роботи з урахуванням її кваліфікації та не було розглянуто питання щодо переважного права на залишення на роботі, з урахуванням штатного розпису, що був розроблений та мав вводитися з 01.06.2015 р.

Відповідно до ст.64 Господарського кодексу України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис.

Отже за певних обставин власник або уповноважений ним орган дійсно може, а інколи і змушений, змінювати чисельність або штат працівників шляхом скорочення. І скористатись таким правом він може будь-коли, оскільки законодавство про працю не встановлює щодо цього жодних часових обмежень.

Разом з цим процедура скорочення чисельності або штату є однією з найскладніших у кадровій практиці, насамперед через вимогу суворого дотримання численних вимог законодавства.

Скорочення чисельності та скорочення штату поняття не тотожні. Чисельність працівників це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників обовязково передбачає зменшення їх кількості.

Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату представляє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Виходячи із зазначеного, при скороченні чисельності майже завжди відбувається скорочення штату, оскільки зміна чисельності працівників відображається відповідним чином у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитись, а в окремих випадках навіть збільшитись, якщо, наприклад, одночасно із скороченням до штатного розпису вводяться нові посади.

Однак, незважаючи на безумовне право роботодавця визначати чисельність і штат працівників, процедура звільнення працівника у випадку скорочення має чітко відповідати вимогам законодавства про працю, тобто відбуватись на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. І якщо при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, то наявність підстав для звільнення, зокрема чи мало місце реальне скорочення штату або реальне чисельності працівників, та дотримання відповідної процедури суд перевірити зобовязаний.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з вимог законодавства про працю та із змісту Постанови ПВСУ № 9 звільнення працівників у звязку із скороченням чисельності або штату може вважатися правомірним тільки за наступних умов: 1. Скорочення чисельності або штату працівників дійсно мало місце. 2. Роботодавець дотримався норм законодавства щодо вивільнення працівників, відповідні дії належним чином задокументовані.

Отже суд встановив, що при звільненні позивача ОСОБА_4, відповідачем не було дотримано усіх вимог, що передбачені законом при звільненні особи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, зокрема не відбулось фактичного скорочення численності працівників та не було запропоновано працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, виходячи з новим затвердженим штатним розписом, а тому звільнення позивача є незаконним та існують підстави для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Абзацом 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Виходячи з засад розумності та справедливості заявлена позивачем моральна шкода підлягає до часткового задоволення у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_4 на підставі наказу №1-13 від 08.06.2015 р. з посади заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради.

Поновити ОСОБА_4 на посаді заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради з 08.06.2015 р.

Стягнути з Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради, 19700, м. Золотоноша, вул. Благовіщенська, 87, на користь ОСОБА_4, 19731, Золотоніський район, с. Драбівці, вул. Леніна, 65, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Золотоніського міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Золотоніської міської ради, 19700, м. Золотоноша, вул. Благовіщенська, 87, на користь ОСОБА_4, 19731, Золотоніський район, с. Драбівці, вул. Леніна, 65, моральну шкоду у сумі 4250 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Таратін В.О.

Повний текст рішення суду виготовлено 16.12.2016 р.

Суддя Таратін В.О.