АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3648/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2772/16Головуючий у 1-й інстанції Шевська О. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа Управління майном комунальної власності міста, про встановлення факту спільного постійного проживання однією сімєю із спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа Управління майном комунальної власності міста про встановлення факту спільного постійного проживання однією сімєю із спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом.

Вказувала, що 23 липня 1996 року померла ОСОБА_3, якій на праві власності належала 1/3 частина будинку з частиною надвірних будівель за адресою: м. Полтава, пров. Комісарівський, 6. Дід позивача - ОСОБА_4 був рідним братом ОСОБА_5 - чоловіка померлої. ОСОБА_3 проживала у вказаному житловому будинку разом з позивачем ОСОБА_2, вони вели спільне господарство, були повязані спільними правами та обовязками як члени однієї родини. За свого життя ОСОБА_3 заповіту не залишила, спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні.

Після смерті ОСОБА_3 позивач продовжувала проживати у вказаному будинку до 19 вересня 2000 року, частина вищевказаного житлового будинку перейшла в її фактичне користування, яку вона утримувала за власний рахунок. Заяви про відмову в прийнятті спадщини після померлої не подавала.

Просила суд встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_3 однією сімєю, починаючи з 16 вересня 1983 року по 23 липня 1996 року включно. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої 23 липня 1996 року ОСОБА_3

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Встановлено факт спільного постійного проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, з ОСОБА_3 однією сімєю, починаючи з 16 вересня 1983 року по 23 липня 1996 року включно.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої 23 липня 1996 року ОСОБА_3

З рішенням суду не погодилась Полтавська міська рада та подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість та порушення норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Вважає, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 4 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 липня 1996 року померла ОСОБА_3, якій на праві власності належала 1/3 частина будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в м. Полтаві по пров. Комісарівському, 6.

Згідно витягну зі Спадкового реєстру від 01 вересня 2016 року спадкова справа за померлою ОСОБА_3 не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2015 року позивач набула у власність 7/27 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: м. Полтава, пров. Комісарівський, 6. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2015 року позивач ОСОБА_2 набула у власність 7/54 частини вищевказаного буднику.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 16 вересня 1983 року по 19 вересня 2000 року; постійно проживаючи із спадкоємцем на момент відкриття спадщини позивач прийняла спадщину, продовжувала проживати у вказаному будинку до 19 вересня 2000 року, частина вищевказаного житлового будинку, що належала померлій ОСОБА_3 перейшла в її фактичне користування, позивач утримувала вказану частину будинку за власний рахунок, не подала заяви про відмову в прийнятті спадщини після померлої ОСОБА_3

При ухваленні рішення, суд керувався, зокрема, положенням ст.ст. 1264, 1220, 221, ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду з таких підстав.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року.

Пунктами 4, 5 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України передбачено, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 525 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, до першої черги спадкоємців за законом належать онуки і правнуки спадкодавця, які є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Пленум Верховного Суду України, у п. 1 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», висловив правову позицію, відповідно до якої, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

При цьому, аналізуючи положення Пунктами 4, 5 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України та ст. 529 ЦК УРСР із урахування положень ст. 58 Конституції України та беручи до ували правові позиції Верховного Суду України, висловлені у п. 1 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», колегія суддів погоджується із доводами апелянта, із посилання на практику Вищого спеціалізованого Суду України, про те, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Як встановлено, ОСОБА_3 померла 23 липня 1996 року, тобто спадщина відкрилася до 01 липня 2003 року і спадкоємцями, коло яких було визначено ЦК України (спадкоємці за законом та заповітом), в тому числі ст. 529 ЦК УРСР, не була прийнята, а ОСОБА_2 не входила в коло спадкоємців, передбачених нормами ЦК УРСР, а тому не могла її прийняти.

Таким чином, оскільки на час відкриття спадщини нормами ЦК УРСР не було передбачено спадкоємців четвертої черги, до якої себе відносить позивач, підстави для визнання її спадкоємцем четвертої черги після померлої ОСОБА_3 відсутні.

Крім того, виходячи із змісту ЦПК України, в тому числі ст. 15 ЦПК у цивільному процесі виділяються три види проваджень: позовне, наказне та окреме.

Кожному із виділених видів провадження притаманні особливості їх розгляду в суді.

Для позовного провадження (розділ ІІІ ЦПК України) характерним є наявність двох сторін (позивача і відповідача) з протилежними інтересами; наявність спору, який виник з матеріальних правовідносин; звернення до суду з позовною заявою; захисту підлягає порушене оспорюване, невизнане суб'єктивне право чи інтерес.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 234 та гл. 6 роз. VІ ЦПК України у порядку окремого провадження можуть встановлюватися факти, що мають юридичне значення.

Як зазначено у ч. 6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Тобто, окреме провадження дозволяє заінтересованій особі встановлювати у судовому порядку юридичні факти для подальшого здійснення відповідних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів за відсутності спору про право.

Відповідно до ст. 258 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичних фактів повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Із матеріалів справи, вбачається, що позивач просила встановити факт спільного проживання однією сімю в порядку позовного провадження, повязуючи дану позовну вимогу із вимогою про визнання спадкоємцем четвертої черги.

Встановлення факту, що має юридичне значення у позовному провадженні може також здійснюватися з конкретною метою, зокрема, захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу.

Оскільки спільне проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_3 однією сімєю, починаючи із 16 вересня 1983 року по 03 липня 1996 року не має юридичного значення тому, що відповідно положень ЦК УРСР не передбачено спадкоємців четвертої черги, які проживали з спадкодавцем однією сімєю, підстави для встановлення вказаного факту відсутні.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Також, із ОСОБА_2 на користь Полтавської міської ради, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути судові витрати понесені при подачі апеляційної скарги в розмірі 1212 грн. 64 коп.

Керуючись ст. 303, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту спільного постійного проживання однією сімєю із спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Полтавської міської ради судові витрати понесені при подачі апеляційної скарги в розмірі 1212 грн. 64 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_7