АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1752/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3187/16Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах довірителя - ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліментів на дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, прохаючи звільнити його від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, які стягуються з нього згідно з рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 травня 2014 року по справі № 541/1029/14-ц.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що з березня 2003 року до жовтня 2011 року перебував з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, від яких вони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З жовтня 2011 року сімейне життя між сторонами погіршилося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у 2012 році, після чого сторони стали проживати окремо, ОСОБА_4 почала проживати з дочкою за адресою своєї реєстрації буд. № 10 по вул. Курортна у м. Миргороді.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дочки, за результатами розгляду якого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області було ухвалено рішення від 28.05.2014 року, за яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.04.2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Невдовзі, в один з вихідних днів, дочка перебувала у нього вдома та залишилась ночувати і з того часу проживає з ним за адресою: м. Миргород, вул. Гурамішвілі, 173 та повністю знаходиться на його утриманні.

Відповідачка самоусунулась від виконання своїх материнських обов'язків, жодного інтересу до долі своєї дитини не проявляє, навіть тоді, коли дочка перебувала на стаціонарному лікуванні та була прооперована, інтересу до стану її здоров'я не проявляла, хоч про факт хвороби дочки знала.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3, в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи та не дослідження і не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, прохав скасувати рішення міськрайонного суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції не повною мірою вивчались матеріали цивільної справи та не надавалась належна оцінка обставинам по справі, а саме морально-психологічній атмосфері, яка склалась у відносинах між сторонами. Вказав, що суд майже не звернув увагу на те, що відповідачка останні роки майже не проживає у м. Миргород і що останній раз вона була відсутня в Україні із листопада 2015 року по вересень 2016 року. Увесь цей час вона перебувала у Російській Федерації, з дочкою не бачилась та не піклувалась про неї, не виховувала її та матеріально не забезпечувала. Кошти, які вона пересилала своїй матері, це були аліменти, які він сплачував відповідачці на утримання дочки. Вказав, що факт пересилки відповідачки грошових коштів не доведений, адже в суд вона надала лише квитанції про валютообмінні операції, що самі по собі не мають ніякої доказової сили по даній справі.

Апелянт також наголошує на не взяття до уваги пояснень свідків, які підтверджували факт відсутності відповідачки в Україні з листопада 2015 року по вересень 2016 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про звільнення від сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду, внаслідок того, що дитина стала проживати з платником аліментів, суд обгрунтовно виходив з того, що сторони не заперечували, що останні два роки їх дочка ОСОБА_5 навчається у Шишацькій школі-інтернат для обдарованих дітей і до м. Миргорода приїздила лише на вихідні та канікули, а після отримання травми у травні 2016 року та повернення після стаціонарного лікування з лікарні вона деякий час проживала в будинку батьків позивача й після повернення матері з-за кордону в серпні 2016 року проживає з нею. Так, суд застосував норму ч. 1 ст. 193 СК України, згідно з якою влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням, та вказав, що позивач не надав доказів витрачання відповідачкою аліментів не за цільовим призначенням або того, що він звертався до органу опіки та піклування з заявою про перевірку цільового витрачання аліментів відповідачкою на підставі норми ст. 186 СК України.

Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що між сторонами виник спір про проживання малолітньої дитини, проте доказів того, що позивач, який оспорює факт проживання дитини з відповідачкою, на підставі встановлення якого рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 травня 2014 року вирішено питання про стягнення з нього аліментів, звернувся для вирішення цього спору до органу опіки та піклування або суду, позивачем не надано.

З огляду на недоведеність вищевказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що на час розгляду справи обставини, які мали місце при призначенні аліментів до стягнення з позивача на користь відповідача на утримання доньки, не змінились.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що від спільного життя сторони по справі мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 3).

Згідно з рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.05.2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5-8).

Цим же рішенням встановлено, що дитина перебуває на утриманні матері (абз. 10 рішення).

Зі змісту довідки про склад сім'ї, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради 03.11.2016 року, вбачається, що сім'я ОСОБА_4, що зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4, складається з доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, дитина проживає разом з матір'ю (а.с.66).

Колегією також було прослухано аудіозапис судового засіданні суду першої інстанції, що відбувся 21.10.2016 року у якому надали свої пояснення свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили факт проживання дитини із матір`ю, навчання у Шишацькій школі-інтернаті для обдарованих дітей та її травмування і перебування на лікуванні.

Колегія суддів вважає, що вищевказаним поясненням свідків надана вірна оцінка у поєднанні з поясненнями, що були надані сторонами, а саме про те, що останні два роки їх дочка навчається у Шишацькій школі-інтернаті для обдарованих дітей і до м.Миргорода приїздила лише на вихідні та канікули, а після отримання травми у травні 2016 року та повернення після стаціонарного лікування з лікарні вона деякий час проживала в будинку батьків позивача, а на даний час, після повернення матері з-за кордону в серпні 2016 року, проживає з нею.

За правилами ст. ст. 180, 181 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого - обов'язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішення суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зі змісту даної норми вбачається, що задля застосування вказаної норми процесуального права, так як нормами матеріального права вказане питання прямо не врегульовано, необхідно встановити, чи змінились обставини, на підставі яких аліменти взагалі було призначено до стягнення на користь дитини.

Згідно з нормою ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до норми ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно з нормою ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Установивши, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, того, що дитина дійсно змінила місце свого проживання і постійно проживає з ним, а не з батьками останнього, з урахуванням того, що дитина навчається та проживає (принаймні до отримання травми та проходження лікування) у Шишацькій школі-інтернат для обдарованих дітей, не надання позивачем доказів нецільового використання відповідачкою коштів, які він сплачує як аліменти на утримання дитини, ненадання доказів звернення із заявою до органу опіки та піклування для перевірки цільового використання вищевказаних коштів у відповідності до норми ч. 1 ст. 193 СК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до задоволення не підлягають.

Свідчення свідків на які посилається апелянт в апеляційній скарзі не є належними та допустимими доказами того, що відповідачка ОСОБА_4 не виконувала своїх батьківських обов`язків щодо своєї доньки ОСОБА_5.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що дитина ОСОБА_5 перебуває на утриманні позивача після того, як ОСОБА_4 виїхала за межі території України. Останньому факту про виїзд відповідачки за межі території України та проміжку часу такого перебування належних доказів позивачем також не надано.

За таких обставин, колегія суддів констатує, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах довірителя - ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді О.Ю. Кузнєцова

ОСОБА_8

З оригіналом згідно: ОСОБА_1