АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6207/16 Справа № 199/9930/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 18 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №490019185, за умовами якого останньому було надано кредит в розмірі 23.289 доларів США 70 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2006 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 18 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №490019185-П.

Вказували, що 15 січня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до договору №490019185 від 18 грудня 2006 року.

15 січня 2009 року договір про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки №490019185-П від 18 грудня 2006 року було укладено між банком та поручителем ОСОБА_2

Зазначали, що 31 жовтня 2014 року відповідачам було направлено вимогу про досудове врегулювання спору, яка ними була залишена без задоволення.

Посилаючись на те, що позичальник та поручитель належно не виконують своїх зобовязань за кредитним договором та договором поруки, просять стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором станом на 18 серпня 2015 року (з урахуванням уточнень) в розмірі 375.860 грн.85 коп., з яких: 173.897 грн.29 коп. заборгованість за кредитом; 4.202 грн.95 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 197.760 грн.61 коп. - пеня.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 грудня 2006 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №490019185, за умовами якого, останньому було надано кредит в розмірі 23.289 доларів США 70 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2006 року (а.с.6-7).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 18 грудня 2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №490019185-П (а.с.13).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

15 січня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до договору №490019185 від 18 грудня 2006 року (а.с.9). Того ж дня між банком та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки №490019185-П від 18 грудня 2006 року(а.с.14).

Вказаними вище договорами про внесення змін і доповнень №1 сторонами було визначено остаточну дату повернення кредиту 18 грудня 2016 року (підпункт «а» п.2).

ОСОБА_3С та ОСОБА_2 були ознайомлені та згодні з Умовами надання кредиту, про що свідчить їх власноручні підписи на кожній сторінці кредитного договору №490019185 від 18 грудня 2006 року, договору поруки №490019185-П від 18 грудня 2006 року та підписи у договорах про внесення змін і доповнень №1 від 15 січня 2009 року.

У звязку з тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконує умови договору, а вимогу ПАТ «Альфа-Банк» за вихідним №98785-102б/б від 31 жовтня 2014 року про досудове врегулювання спору (погашення виниклої заборгованості) відповідачі залишили без задоволення, допустивши станом на 18 серпня 2015 року заборгованість в розмірі 375.860 грн. 85 коп., з яких: 173.897 грн.29 коп. заборгованість за кредитом; 4.202 грн.95 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 197.760 грн.61 коп. пеня (а.с.98-100).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі допустили заборгованість за кредитним договором, а позивач має право на її стягнення у відповідності до вимог закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Як вбачається з кредитного договору №490019185 від 18 грудня 2006 року, він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача на кожній його сторінці.

З тексту укладеного сторонами договору вбачається, що грошові кошти у розмірі 23.289 доларів США 70 центів надаються на цілі, визначені у п.1.3 договору та в порядку передбаченому п.1,4 договору (п.1.1 кредитного договору).

Також сторонами було визначено відсотки та пеню (п.1.1, п.1.6, п.3.4).

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач перестав здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором з 29 липня 2014 року (а.с.100).

Відповідно до ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту (ч.2 ст.1054 ЦК України і ч.2 ст.1050 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 549,550 ЦК України неустойкою є штраф або пеня, та право на неї виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданим невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання відповідати перед ПАТ «Альфа-Банк» по борговим зобов'язанням ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору №490019185 від 18 грудня 2006 року.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у ч.4 ст.559 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою ч.4 ст.559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року №6-2662цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2014 року була здійснена остання проплата за кредитом, 31 жовтня 2014 року рекомендованою поштою відповідачам було направлено вимогу про досудове врегулювання спору, 25 листопада 2014 року банк звернувся до суду з позовом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, щодо відносин, які склалися між сторонами, та відповідальності, яка підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що в спірному договорі відсутня істотна умова договору відповідальність сторін за порушення умов договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються кредитним договором та договором поруки. Крім того, ОСОБА_2 з позовом до банку про визнання договору поруки недійсним або нікчемним не зверталася.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони не досягли згоди під час укладання спірних договорів до уваги не приймаються, оскільки договори укладалися за волевиявленням обох сторін, про що свідчать їх особисті підписи.

Крім того, ОСОБА_3 представництво своїх інтересів у суді ОСОБА_2 не доручав, тому доводи ОСОБА_2 стосовно кредитного договору не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5