Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини житлового будинку, стягнення суми неотриманих доходів та відшкодування моральної шкоди, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання недійсними та скасування свідоцтв на нерухоме майно на земельну ділянку; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини житлового будинку, стягнення суми неотриманих доходів та відшкодування моральної шкоди, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання недійсними та скасування свідоцтв на нерухоме майно на земельну ділянку.

З урахуванням остаточних уточнень зазначала, що за договором купівлі-продажу від 04 вересня 2006 року придбала у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,05 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на ділянці Стаїщі в с. Поляниці м. Яремче Івано-Франківської області. На підставі вказаного договору їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 17 жовтня 2006 року. Після повернення з-за кордону у 2012 року виявила будівництво відповідачем будинку із частковим (28 кв. м) захопленням належної їй земельної ділянки, на що її згода не надавалася.

Посилаючись на те, що самочинним будівництвом порушуються її права як власника суміжної земельної ділянки, ОСОБА_6 просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини житлового будинку в розмірі, що накладається на її земельну ділянку (28 кв. м), за рахунок ОСОБА_7

Свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 відповідачу видано з урахуванням декларації про готовність будинку до експлуатації та технічного паспорта на будинок, які містять недостовірну інформацію, зокрема у техпаспорті відсутній схематичний план земельної ділянки ОСОБА_7 з нанесенням на неї об'єкта нерухомого ма йна. З наведених підстав ОСОБА_6 просила визнати недійсним та скасувати вказане свідоцтво, скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на будинок.

Крім того, після відкриття провадження у справі відповідач протиправно здійснив відчуження частини своєї земельної ділянки, змінивши її межі та площу з 0,20 га до 0,1980 га у червні 2013 року, а у жовтні 2014 року на підставі рішення Поляницької сільської ради від 26 вересня 2014 року штучно змінив межі та розмір земельної ділянки з 0,1980 га до 0,1875 га. Вказаними діями ОСОБА_8 фактично змістив межі суміжних земельних ділянок, звільнив частину своєї земельної ділянки (вільної від забудови) на її користь у рахунок компенсації захвату ним частини її земельної ділянки будівництвом. З урахуванням наведених обставин ОСОБА_6 просила визнати недійсними й скасувати свідоцтва на нерухоме майно (земельну ділянку) від 03 червня 2013 року та від 06 жовтня 2014 року.

Крім того, ОСОБА_6 зазначала, що вона могла б одержати доходи від здачі земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_9 (550 000 грн річна орендна плата за договором оренди землі від 20 вересня 2012 року), проте не одержала їх внаслідок захоплення частини земельної ділянки відповідачем. Упущену вигоду у розмірі 550 000 грн ОСОБА_6 просила стягнути із ОСОБА_7 Також просила стягнути на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

У жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вимоги обґрунтовував тим, що на підставі рішення Поляницької сільської ради № 105 від 13 грудня 2004 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку ділянку Стаїщі в с. Поляниці Яремчанської сільської ради Івано-Франківської області площею 0,25 га. Частину (0,05 га) від цієї земельної ділянки він продав ОСОБА_6 за договором від 04 вересня 2006 року. Разом з тим, межі новоутвореної земельної ділянки ОСОБА_6 в натурі не встановлено та з ним як суміжним землевласником не погоджено. У зв'язку з відчуженням частини земельної ділянки йому видано новий державний акт від 27 листопада 2007 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2 га. За договором від 17 січня 2008 року він продав 0,0110 га землі ОСОБА_10, 03 червня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1890 га. Таким чином, вже втретє було погоджено межі його земельної ділянки, координати кутів зовнішніх меж землекористування у 2013 році порівняно з координатами кутів зовнішніх меж у 2007 році зі сторони ОСОБА_11 не змінилися, її права спірним будівництвом не порушуються.

Крім того, частина земельної ділянки може бути предметом відчуження лише після її виділення в натурі (поділ земельної ділянки) та реєстрації як окремого об'єкта права власності у встановленому чинним законодавством порядку, оскільки законодавство не передбачає частину земельної ділянки як об'єкт цивільних правовідносин. Продаж ОСОБА_11 частини його земельної ділянки відбувся без виготовлення окремого державного акта, без проведення грошової оцінки землі, у договорі купівлі-продажу не зазначено точне розташування земельної ділянки, її межі.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_11 задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 вересня 2013 року, видане ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1. Ухвалено скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 27704148 від 06 жовтня 2014 року на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,1875 га, розташовану на ділянці Стаїщі в с. Поляниці м. Яремче Івано-Франківської області, видане ОСОБА_7 Ухвалено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6 земельною ділянкою площею 0,0500 га на ділянці Стаїщі в с. Поляниці м. Яремче Івано-Франківської області шляхом знесення за рахунок ОСОБА_7 частини житлового будинку АДРЕСА_1, яка знаходиться на належній ОСОБА_6 земельній ділянці. В іншій частині позову ОСОБА_6 відмовлено. У задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзіОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та задоволення його зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі рішення Поляницької сільської ради № 105 від 13 грудня 2004 року ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку в ур. «Стаїще» в с. Поляниці Яремчанської сільської ради Івано-Франківської області площею 0,25 га. Частину від цієї земельної ділянки у розмірі 0,05 га він продав ОСОБА_6 за договором від 04 вересня 2006 року. У зв'язку з відчуженням частини земельної ділянки ОСОБА_7 видано новий державний акт від 27 листопада 2007 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2 га, ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 17 жовтня 2006 року. За договором від 17 січня 2008 року ОСОБА_8 продав ще 0,0110 га землі ОСОБА_10 та 03 червня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1890 га.

За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 132 ЗК України (у редакції станом на 04 вересня 2006 року - дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу землі) угоди про перехід права власності на земельні ділянки

укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов'язання сторін.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що додаток до договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 04 вересня 2006 року, який був погоджений та підписаний сторонами під час укладення договору та є його невід'ємною частиною, містить схему розташування меж, конфігурацію та координати як проданої земельної ділянки, площею 0,0500 га, так і земельної ділянки площею 0,2000 га, що залишилась у власності продавця, довжини ліній земельної ділянки ОСОБА_6 складають відповідно 20 м х 26,06 м. Матеріали технічної документації із землеустрою для отримання нових державних актів містять земельно-кадастрові плани земельних ділянок сторін із зазначенням ліній та дирекційних кутів, погоджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7, підписані кожною стороною акти про підтвердження меж ділянок в натурі, де зазначено, що зауваження суміжних землекористувачів при перенесенні меж земельних ділянок в натурі відсутні. У новому державному акті ОСОБА_7 на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 27 листопада 2007 року, виготовленого на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2006 року, повторюється площа, конфігурація та довжина ліній, визначена в оскаржуваному ним договорі купівлі-продажу. Продаж частини земельної ділянки вчинено за 48 825 грн, таку вартість предмета відчуження визначено висновком експерта від 23 серпня 2006 року (п. п. 4, 5 договору купівлі-продажу).

Повно та всебічно дослідивши підстави зустрічного позову, перевіривши вимоги ОСОБА_7 доказами, які оцінено відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу частини земельної ділянки та виданого ОСОБА_6 на його підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо його істотних умов, а саме: погодили межі й місце розташування відчужуваної частини земельної ділянки, при визначенні її вартості керувалися даними експертної грошової оцінки земельної ділянки. Вимог щодо виготовлення окремого державного акта на право власності на частину земельної ділянки на дату укладення оспорюваного договору законодавець не встановлював, а тому недотримання вимог ст. 126 ЗК України у зміненій 05 березня 2009 року редакції не може становити підставу недійсності укладеного між сторонами договору купівлі-продажу землі, оскільки акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, та не мають зворотної дії у часі (ст. 5 ЦК України).

У цій частині справу судами вирішено із дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, що є підставою залишення судових рішень у частині вирішення зустрічного позову без змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Щодо вирішення судами позовних вимог ОСОБА_6 необхідно зазначити таке.

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору (сервітут, суперфіцій), що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнанеза особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянкизабудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною підставою для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Обставини проведення ОСОБА_7 будівництва частково на земельній ділянці ОСОБА_6 та, відповідно, факт порушення її прав самочинною забудовою суди встановили на підставі оцінки акта й протоколу відділу Держсільгоспінспекції в Івано-Франківській області від 04 лютого 2013 року про самовільне зайняття ОСОБА_7 частини земельної ділянки ОСОБА_6 та знаходження частини його будинку на її земельній ділянці; будівельного паспорту на забудову земельної ділянки ОСОБА_6, затвердженого головним архітектором м. Яремче, в якому міститься схема забудови земельної ділянки, з якої вбачається накладення земельних ділянок сторін та знаходження частини будинку ОСОБА_7 на земельній ділянці ОСОБА_6; даних викопіювання з топографо-геодезичного плану та земельно-кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_6; даних технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, виготовленої спеціалізованим землевпорядним підприємством ТЗоВ «Геоземкадсервіс» на замовлення ОСОБА_6 у 2015 році, в якому міститься земельно-кадастровий план, з якого вбачається знаходження частини будинку суміжного землекористувача на земельній ділянці ОСОБА_6; даних листів відділу Держземагенства у м. Яремче від 18 травня 2015 року та від 29 вересня 2015 року про те, що зовнішні межі земельної ділянки з кадастровим НОМЕР_4 (належить ОСОБА_6.) утворюють перетин із зовнішніми межами земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_2 (належить ОСОБА_7.).

Вказані докази оцінені судами у взаємозв'язку із вмотивованим висновком про перевагу цих документів над доказами, якими ОСОБА_8 заперечував проти позову ОСОБА_6

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи ОСОБА_7 про обізнаність ОСОБА_6 щодо існування спірного забудови на момент укладення з нею договору купівлі-продажу землі належно спростовані судами із посиланням на матеріали справи, зокрема технічний паспорт, виготовлений ОСОБА_7 на спірний будинок 07 червня 2013 року, та декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 26 липня 2013 року, де вказано рік побудови будинку - 2010 рік, початок будівництва - 2009 рік.

Крім того, на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 61,9 кв. м, на який рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10 червня 2004 року № 25 ОСОБА_7 надано дозвіл на право власності, йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 серпня 2004 року (т. 3, а. с. 223-224). Самочинна забудова, право власності на яку ОСОБА_8 оформив з отриманням свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 вересня 2013 року, має загальну площу 283 кв. м, початок цього будівництва згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації - 2009 рік. Таким чином, висновки судів про порушення спірним будівництвом прав ОСОБА_6 ґрунтуються на обставинах справи, а тому свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 вересня 2013 року, видане ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1, визнано судами недійсним та скасовано із правильним застосуванням положень ст. 376 ЦК України. Недійсність вказаного свідоцтва є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Таким чином, судові рішення ухвалені згідно із законом, тому залишаються без змін згідно ст. 337 ЦПК України.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик