Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1742/16 Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Є.У.№ 333/5559/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення банківського вкладу та процентів,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював, та просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 658 586, 90 грн. банківського вкладу з нарахованими відсотками, 2 918 014, 35 грн. пені за порушення строків виконання грошового зобов'язання. Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що постійно проживає і зареєстрований у м.Запоріжжі, з червня 2013 року являється вкладником ПАТ КБ «ПриватБанк». У січні 2014 року, перебуваючи у місті Севастополі, він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу №SAMDNWFD400 «Депозит Плюс» від 22.01.2014 р. на суму 26 160 доларів США строком на 6 місяців по 22.07.2014 р. включно з нарахуванням 8,5 % річних. По закінченню строку дії договору Банк відмовив йому виплатити вклад і нараховані відсотки, посилаючись на складнощі з обслуговуванням депозитів та рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк». Заборгованість Банку за депозитом з нарахованими відсотками становить 29 840,82 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 658 586,90 грн. На підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з Банку на його користь підлягає стягненню пеня із розрахунку 3% річних за кожен день прострочення повернення вкладу в загальній сумі 124 435, 58 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 918 014, 35 грн. З наведених підстав ОСОБА_2 просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 658 586, 90 грн. заборгованості за банківським вкладом, яка складається з: 577 351,20 грн. - заборгованість по депозиту; 81 235,70 грн. - заборгованість по сплаті процентів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 3% річних в загальній сумі 2 918 014, 35 грн. на підставі ст.10 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» з тих же підстав ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення у зв'язку з такими обставинами.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 постійно зареєстрований і проживає в м.Запоріжжі (а.с.10). 22.01.2014 року в м. Севастополі між сторонами було укладено Договір SAMDNWFD400 вклад «Депозит Плюс», відповідно до умов якого позивач вносить, а банк приймає грошові кошти в розмірі 26 160 доларів США, на строк - 6 місяців, до 22.07.2014 року включно, з нарахуванням 8,5% річних на суму вкладу, період нарахування відсотків на вклад 1 місяць. Для внесення суми банк відкриває клієнту особовий рахунок НОМЕР_1, для зарахування процентів по вкладу вкладнику видається рахунок/карта НОМЕР_2 (а.с.9).

Відповідно до п. 3 договору, у випадку, якщо до закінчення строку вкладу клієнт не повідомив банк про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається пролонгованим на строк, зазначений в п. 1 цього Договору. Строк вкладу пролонгується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому перебіг нового строку вкладу і нового мінімального строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Проценти під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу. Поточний розмір діючої процентної ставки по вкладу можна дізнатися у відділені або на сайті Банку.

На виконання умов укладеного договору 22 січня 2014 року ОСОБА_2 вніс грошові кошти в розмірі 26 160 доларів США на депозитний рахунок НОМЕР_1, відкритий відповідачем, що підтверджується квитанцією від 22.01.2014 року (а.с. 7).

23.07.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення внесених коштів, нарахованих відсотків та відмовою від подальшої пролонгації Договору банківського вкладу, проте вимоги позивача щодо повернення грошових коштів виконанні не були, 25.07.2015 року він отримав письмову відмову у поверненні грошових коштів (а.с.8).

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції представник Банку не заперечував факту укладання договору банківського вкладу і існування невиконаних боргових зобов'язань перед позивачем за цим договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обмеження ПАТ КБ «Приватбанк» прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на відкритому в банку рахунку, є порушенням укладеного договору банківського вкладу та права позивача вільно розпоряджатися власними коштами, а тому позовні вимоги про стягнення коштів підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з положенням ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «Приватбанк» зазначав про те, що банком Росії було прийнято рішення від 21.04.2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльності відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк» та створено некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», який взяв на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі, вкладникам філії Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», що свідчить про відсутність обов'язку банку відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим.

Суд першої інстанції обгрунтовано визнав ці заперечення такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, виходячи із того, що в силу ст. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Позивач не являється жителем АР Крим, його постійним місцем проживання відповідно до реєстрації являється місто Запоріжжя (а.с.10), а тому його порушене право не може бути захищено некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників», створеною банком Росії на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх договірних зобов'язань по своєчасному і належному поверненню банківського вкладу є порушенням умов договору банківського вкладу і наведених вище норм Цивільного кодексу України.

Відповідачем не доведено суду, що його дії щодо неповернення вкладу позивачу відповідають вимогам укладеного договору або закону.

Вище наведене свідчить про наявність у банку обов'язку виплатити вкладнику сум депозитів.

Доводи апеляційної скарги Банку про неналежність доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, являються безпідставними.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві і юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (далі - «Інструкція»), встановлено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним і підписом САБ.

Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з вище наведеного, представник позивача надав і суду першої, і суду апеляційної інстанції для огляду оригінали договорів та квитанцій, що мають підпис касира та електронно-цифровий підпис, (копії яких залучені до матеріалів справи), а також платіжну картку для зарахування відсотків, які є належними доказами по справі, оскільки вони оформлені у відповідності з вимогами чинного законодавства, тобто в суді знайшли своє підтвердження обставини щодо укладення між сторонами спірних договорів депозитних вкладів та внесення позивачем відповідних грошових сум - вкладів.

Посилання представника Банку на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повинен повертати депозит, оскільки кошти вносились у відділенні банку на території АР Крим, яка на даний період часу окупована, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги, оскільки він укладався між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до ст. 95 ЦК України, є філією що розташована поза місцезнаходженням юридичної особи і не є юридичною особою, а відтак не може нести самостійну відповідальність перед клієнтом.

Так, п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06.05.2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані були припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цієї постанови забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Однак відповідачем не надано доказів на підтвердження прийняття рішень, які б вказували на відсутність обов'язків щодо виконання договірних відносин по вкладниках зазначеної вище філії після окупації території Криму.

У суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що не звертався до філії і не отримував будь-яких відшкодувань на даний період.

На спростування цього представник банку не надала жодного доказу, який би свідчив про отримання позивачем коштів за банківським рахунком. Не надав жодних доказів на спростування розміру нарахованих сум і не порушував це питання в апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про безпідставну відмову йому в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі 3% річних відповідно до ст.10 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів», то колегія суддів вважає що ці доводи також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції .

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд виходив із того, що спір між сторонами виник із договірних відносин банківського вкладу, а тому на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня не може бути стягнута.

Обов'язки сторін та відповідальність за їх невиконання повністю регулюються умовами договору банківського вкладу, укладеного між сторонами, та нормами ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини. Додатково ці правовідносини та відповідальність в даному випадку ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не регулюються.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: