печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року Печерський районний суд м.Києва

в складі головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Котко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у м.Києві в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Королівства Норвегія

В С Т А Н О В И В :

Головним територіальним управлінням юстиції в інтерсах ОСОБА_2 подано позов до суду про повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до Королівства Норвегія , посилаючись на те що 10.01.2014р. сім»єю з відповідачкою приїхали в Україну на нетривалий час для вирішення особистих питань .Відповідачка разом з малолітнім : ОСОБА_2 залишилися в Україні. Наприкінці січня 2014 року ОСОБА_2 разом зі своїм старшим сином ОСОБА_2 повернувся до Норвегії, маючи намір після вирішення дружиною, ОСОБА_3, існуючих проблем придбати для неї та для сина - ОСОБА_4 квитки до Норвегії на більш пізню дату.

Протягом січня - серпня 2014 року ОСОБА_2 підтримував зв'язок з ОСОБА_3 по телефону та через «Скайп», регулярно запитував про те, коли зона планує повернутися до Норвегії, але зі слів ОСОБА_3 через певні обставини вона була змушена затриматись в Україні, тому дата її повернення щоразу переносилась. Остаточною датою повернення ОСОБА_3 визначила серпень 2014 року. Проте ані наприкінці серпня, ані у вересні 2014 року до Норвегії ОСОБА_3 разом з дитиною не повернулася. Ці обставини дали батькові, пану ОСОБА_2, підстави вважати, що пані ОСОБА_3 не має наміру повертатися з дитиною до Норвегії взагалі.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 взявши відпустку за місцем роботи приїхав до України для зустрічі із сином та дружиною. Протягом нетривалого часу після приїзду до України ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_5 разом.

Порушивши питання, щодо продовження підтримання шлюбних відносин та проживання однією сім'єю, ОСОБА_2 наполягав на поверненні ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 до Норвегії. Однак ОСОБА_3 проти цього заперечила, стверджуючи, що проживання у Києві для неї з дитиною є більш оптимальним. Не досягнувши порозуміння щодо визначення місця проживання дитини прийняв рішення щодо ініціювання процедур повернення дитини на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року , як незаконно переміщеної та утримуваної на території іншої держави. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала , просила повернути малолітнього ОСОБА_4 до місця його постійного проживання у Королівство Норвегія, допустити негайне виконання рішення суду.

Представник відповідачки позов не визнала, надала письмові заперечення.

Суд , заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази , приходить до слідуючого.

Встановлено , що батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сторони, які з 27.09.2012р. по 17.04.2014р. перебували в шлюбі.

Позивач стверджує, що Відповідач незаконно утримує дитину на території України, та що цей випадок підпадає під дію Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Україна приєдналася до зазначеної Конвенції відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, яка набула чинності для України з 01.09.2006 р. У відносинах між Україною та Королівством Норвегія Конвенція застосовується з 01.10.2012 р.

У відповідності до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:

c) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

d) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

29.01.2016 р. до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернувся Позивач через Центральний орган Королівства Норвегія із заявою про повернення дитини .

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей до терміну «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Згідно із частиною першою статті 30 Закону Королівства Норвегія «Про дітей і батьків» дитина повинна бути забезпечена піклуванням і турботою з боку осіб, що мають батьківські права.

Відповідно до частини першої, другої статті 34 батьки, що перебувають у шлюбі, несуть спільну відповідальність за своїх спільних дітей. Батьки, які живуть окремо або розлучені можуть домовитися про розподіл батьківських прав разом або щодо одного з батьків. Доки не існує домовленості або рішення про розподіл батьківських прав, вони несуть спільну відповідальність за дитину.

Згідно із частинами першою, другою статті 40 Закону Королівства Норвегія «Про дітей і батьків» при наявності батьківських прав на дитину лише в одного з батьків, інший не має права заперечити щодо виїзду дитини за кордон. В разі, якщо обидва з батьків поділяють батьківські права, обидва повинні дати дозвіл на переїзд за кордон. В разі незгоди батьків щодо батьківських прав і місця проживання дитини, дитина не може покидати країну до вирішення питання

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року , Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

За змістом стст.150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно з преамбулою конвенції держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання.

Статті 3, 12, 13, 20 конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13);

дитина заперечує проти повернення й досягла такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20);

з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або у випадку перебування дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.13 конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

Вирішуючи подану відповідно до вказаної Конвенції заяву слід виходити з наступного.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Під час судового розгляду Позивачем не було надано достатніх доказів про те, що він здійснював права піклування щодо малолітнього на момент його переміщення, та місце проживання малолітнього було його постійним місцем проживання.

До такого висновку суд прийшов оцінивши надані Позивачем та Відповідачем докази щодо вказаної обставини.

10.01.2014р. сторони приїхали в Україну на нетривалий час для вирішення особистих питань Відповідачка разом з малолітнім : ОСОБА_2 залишилися в Україні.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 взявши відпустку за місцем роботи приїхав до України для зустрічі із сином та дружиною. Протягом нетривалого часу після приїзду до України ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_5 разом.

Позивач посилається на те що викрадення дитини відбулося у січні 2014 року, а з позовом до суду звернувся у вересні 2015 року.

З моменту повернення ОСОБА_2 до Королівства Норвегії та на протязі перебування дитини разом із матір'ю в Україні, Позивач - не цікавився самопочуттям дитини, станом здоров'я, не надавав жодної матеріальної підтримки та не вимагав від відповідачки повернутися разом із дитиною до Королівства Норвегії.

Згідно ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти викрадення дітей від 25.10.1980 року: "Судовий і адміністративний орган,навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться у попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі".

Судом встановлено , що коли дитина разом із родиною прибула до України їй було шість місяців. З того часу вона постійно зростала, робила свої перші свідомі кроки, пізнавала навколишнє середовище, оточуючих людей, вчилася розмовляти, малювати на території України, тому теперішнє середовище в якому зростає ОСОБА_4 є для нього звичайним та рідним, оскільки за два роки дитина прижилася у ньому. На сьогоднішній день дитина не адаптована на території Норвегії та її повернення в зовсім чуже для неї середовище може завдати великого потрясіння дитині та порушити її нормальний життєвий стан, . привести до душевних хвилювань та психічного розладу, оскільки ОСОБА_4 не знає норвежської мови, що утруднить його спілкування з іншими дітьми, ні людей, ні традицій , ні звичаїв в Норвегії.

Дані обставини впідверджуються наданими відповідачкою доказами , а саме .

Згідно довідки (форма № 3) малолітній ОСОБА_4 зареєстрований разом зі матір"ю у квартирі АДРЕСА_1 з 13 березня 2014 року; відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов складеного 21 листопада 2014 року для дитини в квартрирі створені всі необхідні та належні умови для нормального та повноцінного проживання , відповідно до виписки з медичної картки від 25 листопада 2015 року та картки профілактичних щеплень дитина постійно перебуває у лікаря на обліку, а всі профілактичні щеплення зроблені за індивідуальним графіком. ОСОБА_4 у плановому порядку оглядається у спеціалістів.

Відповідно до положення принципу б Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959р.»Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна , якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір»ю .

Судом виняткових обставин не встановлено.

Встановлено , що дитина разом з мамою відвідує дитячий розважально-освітній центр "DetiLand", відповідачка має стабільний дохід, забезпечує для дитини всі належні умови для проживання та розвитку, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8

Судом встановлено , що фактично батьком малолітнього ОСОБА_4 була надана згода на його подальше проживання з матір'ю в Україні, так як більше року не виражав своє бажання щодо переїзду дитини до Норвегії, а відтак керуючись положенням ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року «Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримання , або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Також, суд виходить з того, що відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.05.2015 року ОСОБА_2 був позбавлений батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили, зареєстроване в Міністерстві юстиції України, що не заперечував в судовому засіданні представник позивача.

Згідно правової позиції яка висловлена Верховним Судом України

в постанові від 25 грудня 2013 року(справа № 6-117 цс 13)вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Суд встановивши фактичні обставини на підставі наданих сторонами доказах, прийшов до переконання про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог Позивача. В судовому засіданні не встановлено незаконного переміщення малолітньої та незаконне утримання там цієї дитини відповідачкою без згоди її чоловіка та батька дитини, а також порушення нею норм Конвенції.

Крім того, суд вважає, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, оскільки дитина, який на сьогодні виповнилось 2,6 роки з часу її народження має тісний зв'язок з його матір'ю, більше року проживає на території України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов Головного територіального управління юстиції у м.Києві в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Королівства Норвегія залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Печерський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Остапчук Т.В.