Ухвала

іменем україни

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К., розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 березня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 1 482 грн. та зобов'язалася погашати його щомісячними платежами. Оскільки позичальник не виконала умови кредитного договору, у неї утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 06 листопада 2015 року складає 33 268,58 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 вказану вище заборгованість.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що08 березня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 1 482 грн., зі сплатою 25,08 % річних за користування кредитом, строком на 18 місяців - до 10 вересня 2007 року.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 06 листопада 2015 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором складає 33 268,58 грн., у тому числі: 927,65 грн. заборгованості за кредитом, 8 178,28 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 22 102,24 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 560,41 грн. штрафу (процентна складова).

Відповідач в суді першої інстанції подав заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 25).

Згідно з п. 5.5 кредитного договору від 08 березня 2006 року термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки: пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а. с. 9).

Судом також встановлено, що кредит було надано до 10 вересня 2007 року, а тому перебіг строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу за кредитним договором почався 11 вересня 2007 року та закінчився 11 вересня 2012 року.

Разом з тим, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом 19 листопада 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач.

Доводи касаційної скарги щодо переривання строку позовної давності вчиненням відповідачем дій (сплати заборгованості), які свідчать про визнання останнім боргу, спростовуються матеріалами справи. Так, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (а. с. 4) не вбачається, що позичальник здійснював погашення заборгованості 19 липня 2012 року та 07 вересня 2012 року.

Крім того, розрахунок суми боргу не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 58, 59 ЦПК України, який підтверджує сплату боргу, разом з тим, платіжні документи на перерахунок цих сум у матеріалах справи відсутні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 303 ЦПК України, роз'яснення, викладені у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року, обґрунтовано відмовив у прийнятті до матеріалів справи копії заяви ОСОБА_4 від 18 липня 2012 року на ім'я голови правління банку про порушення строків сплати заборгованості, оскільки така не подавалася до місцевого суду в якості доказу на підтвердження позовних вимог, а заявником не вказано поважних причин, що зумовило неподання такого доказу до суду першої інстанції.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич