У х в а л а

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Мукачівське міськрайонне управління юстиції, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Попович Віта Володимирівна, про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_7 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 07 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1994;

- скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказаний будинок.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 20 липня 2015 року він звернувся з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_4 1 033 693 грн 93 коп. боргу, а ухвалою суду від 30 липня 2015 року за його заявою було забезпечено позов та накладено арешт на майно боржника.

Позивач зазначав, що вказана ухвала отримана ОСОБА_4 31 липня 2015 року, проте 07 серпня 2015 року ним було укладено вказаний вище договір купівлі-продажу з ОСОБА_5, у зв'язку із чим були порушені майнові права позивача, а тому він просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 07 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., запис в реєстрі № 1994.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та пояснення ОСОБА_4, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав..

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позов, виходили з того, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на його користь по 344 191 грн 64 коп. з кожного, який було забезпечено ухвалою цього ж суду від 30 липня 2015 року шляхом накладення арешту на все майно відповідачів, проте всупереч забороні на відчуження, ОСОБА_4 07 серпня 2015 року, тобто через вісім днів після накладення арешту, продав спірний будинок, що унеможливило виконання вказаного вище судового рішення та внаслідок чого майнові права позивача було порушено.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу у розмірі 1 033 693 грн 93 коп.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на все майно відповідачів, яка була отримана ОСОБА_4 31 липня 2015 року (а. с. 12).

Згідно з повідомленням начальника Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 03 грудня 2015 року ухвала Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року надійшла до управління юстиції 04 серпня 2015 року, однак несвоєчасно передана у відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (а. с. 54) .

Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 07 серпня 2015 року,укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1994, ОСОБА_4 продав належний йому на праві особистої приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а. с. 57-58).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на його користь по 344 191 грн 64 коп. з кожного (а. с. 23-25).

Обґрунтовуючи підстави позовних вимог позивач посилався на неможливість виконання судового рішення, у зв'язку з відчуженням спірного будинку всупереч забороні на таке відчуження відповідно до ухвали про забезпечення позову.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст. ст. 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як встановлено судом, ухвалою суду першої інстанції від 30 липня 2015 року було, зокрема, накладено арешт на все майно ОСОБА_4, яку він отримав 31 липня 2015 року, а рішенням цього ж суду від 14 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на його користь по 344 191 грн 64 коп. з кожного.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відчуження ОСОБА_4 спірного будинку всупереч забороні на відчуження унеможливило виконання судового рішення, внаслідок чого майнові права позивача було порушено.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана