АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7557/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1371/16 Доповідач - Сташків Б.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

За участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін - ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" про визнання права власності на спільне майно подружжя та усунення перешкод в користуванні майном , -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_4,третя особа ПАТ "УкрСиббанк" про визнання права власності на спільне майно подружжя та усунення перешкод в користуванні майном

Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що під час шлюбу ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 право власності на яку оформлено на відповідача. Вважає, що оскільки вищевказана квартира набута під час перебування у шлюбі, то вона з відповідачем має рівні права щодо неї. Однак, відповідач ОСОБА_4 вчиняє дії, які порушують її право власності та право користування квартирою АДРЕСА_1 А саме, не допускає її до проживання в зазначеній квартирі. У зв'язку з чим позивач змушена була звернутися до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 843 грн. 60 коп. понесених судових витрат при подачі позову.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що сім'я між ним та позивачем не склалася, фактично розпалася за довго до часу придбання спірної квартири, зазначає, що вони більше десяти років спільно не проживали, ніякого господарства разом не вели, спільних коштів не мали, спільної праці не було. Також, вказує, що для того щоб проживати від позивача окремо він позичив гроші, а в подальшому взяв кредит і 10 листопада 2004 року придбав у ОСОБА_6 (матері позивача) квартиру АДРЕСА_1 за 118 800,00 грн., що у два рази дорожче її вартості. А тому, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому є підстави для поділу даної квартири, як спільне майно подружжя, шляхом визнання 1/2 частки квартири за позивачем - ОСОБА_2

З таким висновком колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10 грудня 2013 року, 24 жовтня 1991 року ОСОБА_2а та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 24 жовтня 1991 року зроблено запис за №162,

Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01 березня 2006 року, виданого Відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції.

Встановлено, що 10 листопада 2004 року між ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_9, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70.9 кв.м., житловою площею - 34.2 ким. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюком Н.Л.

Відповідно до вищезазначеного договору ОСОБА_4 купив, а ОСОБА_8 від імені ОСОБА_9 продав двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. загальною площею 70.9 кв.м., житловою площею - 34.2 кв.м.

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №27812268, виданого 08 жовтня 2014 року державним реєстратором Леґінь О.М., квартира АДРЕСА_3, належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.

Виходячи з норм ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними і при цьому вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 1991 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що свідчить запис в книзі реєстрації актів цивільного стану за № 162.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано 01 березня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 01 березня 2006 року Серія НОМЕР_1

Таким чином, колегія суддів, вважає необґрунтованим та безпідставним посилання апелянта на те, що шлюб між ним та позивачкою був формальним, оскільки це суперечить матеріалам справи.

При цьому, оскільки ОСОБА_4 придбав спірну квартиру 09 листопада 2004 року, тобто за час перебування в офіційному шлюбі з позивачкою, то вказана квартира вважається власністю подружжя.

Разом з тим, не можуть братися до уваги твердження ОСОБА_4 про те, що позивач вирішила скористатися єдиним фактом - придбання ним квартири під час формального шлюбу і подала до суду позовну заяву для того, щоб незаконно заволодіти спірною квартирою, так як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 ставився позов, щодо визнання за нею права власності квартири лише на 1/2 частини, яка була набута саме за час шлюбних відносин між сторонами.

Всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими, які висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що обов'язок доказування покладається на кожну із сторін спору, то у судовому засіданні відповідачем належними та допустимими доказами не було доведено того, що спірна квартира набута ним не у шлюбі з ОСОБА_2

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційний скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 липня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків