РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2016 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретарів судового засідання Ющук О.С., Багнюк О.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5 - адвоката

ОСОБА_6

представника органу опіки та піклування ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Рівне

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9 в особі ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про усунення перешкоди у володінні та користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав і просить суд усунути перешкоди у володінні та користуванні власністю ОСОБА_1, а саме квартирою № 1-в за адресою місто Рівне, вулиця Осипова,24, шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_8 та малолітнього ОСОБА_9 з цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08 травня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 і на теперішній час є єдиним власником цієї квартири. Відповідачі, які проживають у належній позивачу на праві приватної власності квартирі, безпідставно користуються квартирою, чим порушують право власності позивача на квартиру, а саме право на користування нею.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав і в задоволенні позову просить суд відмовити.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що відповідачі були членами родини позивача, тривалий час проживали у спірній квартирі, а тому набули право користування (проживання) у цій квартирі. Жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачі позивачу не чинять. Позивач жодного дня у квартирі не проживав і ніколи не ніс витрат по її утриманню. Заявлений позов вважає таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідач ОСОБА_8, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9 в судове засідання не зявилась, будь-яких заперечень чи пояснень щодо заявлених позовних вимог суду не подала.

Представник третьої особи ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 хоча і є власником квартири на підставі договору дарування, укладеного зі своїм батьком ОСОБА_5, однак до вказаної квартири, а саме її будівництва, ремонту тощо, ніякого відношення не має. Позивач у спірній квартирі жодного дня не проживав і квартиру не утримував, тобто ніколи нею не володів і не користувався. ОСОБА_5 вимушено уклав договір дарування квартири на сина, оскільки, маючи боргові зобовязання, позбавлявся майна. За домовленістю ОСОБА_1 мав повернути квартиру назад ОСОБА_5, але не захотів. Також зазначив, що ніхто позивачу не перешкоджає користуватися квартирою.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідач ОСОБА_8 з малолітнім сином ОСОБА_9, крім спірної квартири, іншого житла чи нерухомого майна не мають, а тому вона, як представник органу опіки та піклування, заперечує проти позовних вимог про їх виселення з квартири.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 08 травня 2009 року між ОСОБА_5, чоловіком ОСОБА_3, з яким вона перебувала у шлюбі з 08 листопада 1996 року по 15 червня 2010 року, та сином ОСОБА_5 від першого шлюбу ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 1349.

Вказана квартира належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного з його матірю ОСОБА_11, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_12 06 серпня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 3347.

В свою чергу, право власності ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_1, як самочинно збудовану, виникло на підставі рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_11, яке ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2010 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, після чого по заяві ОСОБА_11 її позов було залишено без розгляду.

Право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 13 травня 2009 року було зареєстровано комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22712933 від 13 травня 2009 року.

Судом також встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_8 та її малолітній син ОСОБА_9 Крім того, у вказаній квартирі значаться зареєстрованими ОСОБА_13, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Рівненського міського відділу Управління ДМС України в Рівненській області від 30 липня 2014 року № 5610/3055.

При цьому, як слідує з повідомлень адресно-довідкового підрозділу Управління ДМС України в Рівненській області від 28 серпня 2014 року, ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована з 28 листопада 2008 року, тобто ще до укладення ОСОБА_5 договору дарування квартири з ОСОБА_1 (08 травня 2009 року), а ОСОБА_8 з малолітнім сином з 28 травня 2013 року.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Розглядаючи питання про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд має з'ясувати, на які передбачені законом підстави для виселення відповідачів посилається позивач, оскільки відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до статті 157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 вселилася у квартиру АДРЕСА_1 як член сімї власника і продовжувала проживати в ній разом зі своєю дочкою ОСОБА_8 та онуком ОСОБА_9 як бувший член сімї власника, вона може бути виселена з квартири лише на підставі статті 116 ЖК України, а не на підставі статей 317 і 319 ЦК України.

Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення за статтею 116 ЖК це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Навіть неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення відповідачів разом з дитиною за цією нормою.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 269,270,310,311 ЦК України право на місцепроживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місцепроживання, здійснюють батьки.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири не навів жодних конкретних прикладів порушення відповідачами правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них заходів реагування. Не надав суду позивач і будь-яких доказів, які свідчили б про наявність перешкод у володінні та користуванні квартирою взагалі.

При цьому суд враховує, що, як слідує з пояснень осіб, які беруть участь у справі та досліджених письмових доказів, позивач ОСОБА_1, з часу набуття права власності на спірну квартиру, вказаною квартирою не користувався, жодного дня у квартирі не проживав і будь-яких витрат по її утриманню не ніс.

Суд вважає необхідним звернути увагу і на те, що ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу про усунення перешкод у володінні та користуванні належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення з цієї квартири відповідачів.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає можливості йому, як власнику квартири, володіти та користуватися нею, зокрема проживати у квартирі.

Як встановлено судом, позивач ніколи не користувався спірною квартирою, не проживав у ній жодного дня від моменту її створення (побудови) та не вчиняв будь-яких дій, направлених на реалізацію своїх прав власника на користування та володіння квартирою. Водночас фактично квартира знаходиться у володінні саме відповідачів, які в ній проживають, при цьому від моменту її створення, та зареєстровані у квартирі за місцем проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів наведені у статті 16 ЦК України.

Слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд України, зокрема у своїй Постанові від 12 червня 2013 року (справа № 6-32цс13).

Як встановлено судом, спірна квартира не перебуває та ніколи не перебувала у фактичному володінні позивача, натомість має місце володіння цією квартирою та користування нею відповідачами.

За таких обставин, заявлення позивачем негаторного позову (про усунення перешкод у користуванні належним йому майном) з посиланням на положень статті 391 ЦК України не може вважатися належним та ефективним способом захисту його порушеного права, оскільки такий механізм підлягає застосуванню лише під час захисту права власності від порушень, що не повязані із позбавленням володіння майном.

Натомість відновлення права власника на володіння належним йому на праві власності майном є предметом регулювання норм статей 387,388 ЦК України шляхом заявлення віндикаційного позову до особи (осіб), яка (які) перешкоджають такому володінню, витребування майна з незаконного володіння іншої особи (осіб).

Крім того, протягом усього розгляду справи позивачем не було надано судові жодного достатнього, належного та допустимого доказу того, що відповідачі своїми діями перешкоджають саме реалізації його права користування спірною квартирою. Проте позивач фактично доводив, що квартирою володіють відповідачі.

Наведене свідчить про неправильне обрання позивачем способу захисту свого матеріального права.

Самостійною підставою для відмови у задоволенні позову є те, що відповідачі, які фактично були членами сімї колишнього власника квартири ОСОБА_5 та проживали протягом певного часу з ним у квартирі, набули в силу закону (стаття 405 ЦК України) право користування такою квартирою, право проживання у ній та не втратили такого права наразі.

Право членів сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна, за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до статей 9,156,157 ЖК України сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Передбачені статтями 9,156,157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому ж випадку обмеження права власника передбачені статтями 156,157 ЖК України.

У всякому разі виселенню відповідачів зі спірної квартири має передувати припинення у встановленому законом порядку (наприклад, на підставі рішення суду) їхнього сервітутного права користування цією квартирою. Однак у даній справі, одночасно з вимогою про виселення відповідачів з квартири, позивачем таку вимогу заявлено не було.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення, оскільки за відповідачами зберігається їхнє право користування спірною квартирою, а обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не може вважатися ефективним та не відповідає закону.

Будучи в силу положень статті 11 ЦПК України обмежений позовними вимогами, суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,61,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9 в особі ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про усунення перешкоди у володінні та користуванні власністю шляхом виселення відмовити повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 23 березня 2016 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь