Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних збитків та три відсотки річних за невиконання грошового зобов'язання, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд стягнути із ОСОБА_4 на її користь інфляційні збитки за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 100 814 грн 74 коп. та три відсотки річних за користування грошовими коштами, що становить 9 976 грн 95 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2013 року, із ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 грошові кошти, сплачені нею як поручителем на виконання кредитного договору у сумі 127 584 грн 27 коп. та судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1 275 грн 84 коп., а всього 128 860 грн 11 коп.

ОСОБА_3 вказує, що відповідачем, з моменту прийняття рішення судом, борг не сплачено, а зобов'язання не виконано, навіть частково, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених майнових прав.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні збитки за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 100 814 грн 74 коп., три відсотки річних за користування грошовими коштами в сумі 9 976 грн 95 коп. за період з 20 травня 2013 року по 17 грудня 2015 року, а всього 110 791 грн 69 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2016 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із наявності між сторонами грошових зобов'язань, які ОСОБА_4 належним чином не виконує, що є підставою для застосування наслідків ст. 625 ЦК України

Суд апеляційної інстанції ухвалюючи нове рішення у справі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки виниклі між сторонами правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Повністю із вказаним висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2013 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто сплачені як поручителем на виконання кредитного договору кошти в сумі 127 584 грн 27 коп. та судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1 275 грн 84 коп., а всього 128 860 грн 11 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч. 1 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, установивши, що рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань.

Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15, є хибним, оскільки вона стосується правовідносин, що виникли із майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також податкових і бюджетних відносин.

Разом з цим, наслідки,передбачені частинами 1, 2 ст.556 ЦК України настають лишеу випадку повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Такий висновок узгоджується з положенням п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, який передбачає подібний спосіб заміни кредитора у зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Вказані статті відносяться до положень Глави 47 (Розділ І, Книга V, Загальні положення про зобов'язання) ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що із рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2013 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2013 року, які в силу ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення, вбачається, що ОСОБА_3, як поручитель за договором кредиту, частково виконала зобов'язання боржника - ОСОБА_4 за кредитним договором укладеним між останнім та АТ «Укрсиббанк».

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати чи існує зобов'язання між сторонами, встановити наявність прострочення у виконанні зобов'язання, його розмір та повне виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором.

Апеляційний суд при розгляді справи вищевказаного не врахував.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції при перегляді справи, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись статтями 333, 335, 338, 342, 343 - 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2016 рокускасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська