Справа №451/42/16-ц
Провадження № 2/451/121/16
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

17 березня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Радехів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемного правочину,-

встановив:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемного правочину.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» було укладено ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016. За умовами Договору ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», як лізингодавець зобовязувався придбати та передати позивачу як лізингоодержувачу на умовах Договору у користування майно автомобіль марки Geely моделі Emgrand 7. Того ж дня позивач сплатив відповідачу адміністративний платіж в безготівковому порядку у сумі 33584 (тридцять три тисячі пятсот вісімдесят чотири) гривні. Згодом ОСОБА_1 дізнався про своє порушене право, зокрема те, що укладений з відповідачем у простій письмовій формі ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016, права на укладення якого відповідач не мав в силу відсутності у нього ліцензії на надання відповідних послуг, а також те, що позивач дізнався про дефект форми такого правочину, який полягав у тому, що ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016 не був нотаріально посвідчений. Просив ухвалити рішення, яким визнати нікчемним ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016 від 25 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ». А також застосувати наслідки нікчемного правочину, а саме: стягнути з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 33584 (тридцять три тисячі пятсот вісімдесят чотири) гривні.

17 березня 2016 року від представника позивача ОСОБА_3 на адресу суду поступила заява про розгляд справи без його участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.36).

Представник відповідача у судове засідання не з»явився повторно, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду даної справи, своїм правом направити до суду свого представника не скористався, письмових пояснень, заперечень проти позову та заяви чи клопотання про розгляд справи з його участю суду не надав.

У відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

В силу вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Суд встановив, що 25 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» було укладено у простій письмовій формі ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016 (а.с.7-18).

Відповідно до п. 1.1. Договору, предметом фінансового лізингу по даному Договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (додаток №2 до Договору), а саме: Марка/Модель Geely, комплектація/модифікація Emgrand 7, обєм/тип двигуна 1,5 л., тип КПП механіка, привід передній (а.с.2).

На виконання правочину, позивач 25 серпня 2015 року сплатив відповідачу в безготівковій формі кошти у сумі 33584 (тридцять три тисячі пятсот вісімдесят чотири) гривні із призначенням платежу адміністративний платіж згідно Договору фінансового лізингу № 000016 від 25 серпня 2015 року (а.с.37).

Згідно преамбули Договору фінансового лізингу № 000016 від 25 серпня 2015 року у частині визначення термінів: адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції та сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Таким чином сплата адміністративного платежу позивачем здійснювалася в межах та на підставі умов Договору фінансового лізингу № 000016 від 25 серпня 2015 року.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двох чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Двох чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно вимог ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

В силу вимог п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином обовязковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За таких обставин відповідачу в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України слід було б довести те, що надаючи позивачу послуги з фінансового лізингу, відповідач тим самим не здійснював діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від позивача та фізичної особи. Суду відповідачем докази на підтвердження даних обставин, а також докази наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності надані не були.

Суд, проаналізувавши умови спірного правочину, дійшов висновку, що укладений 25 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» ОСОБА_2 фінансового лізингу №000016 за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

В силу вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. ОСОБА_2 найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, зроблених у своєму узагальненні від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення.

Згідно абзаців 1,3 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 Верховний Суд України зазначив, що окрім того, згідно пункту 4 частини першої ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст.4 цього ж Закону).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦПК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

За правилами ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд встановив, що договір фінансового лізингу від 25 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» нотаріально посвідчено не було.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обовязкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно, а відтак, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016 від 25 серпня 2015 року лише у простій письмовій формі є нікчемним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 фінансового лізингу № 000016 від 25 серпня 2015 року є нікчемним, суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобовязання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину, тобто стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 33584 (тридцять три тисячі пятсот вісімдесят чотири) гривні.

В силу вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин правочин, вчинений юридичною особою без ліцензії на провадження діяльності, яка підлягає обовязковому ліцензуванню належить до оспорюваних правочинів. І міг би бути визнаний судом недійсним за умов заявлення позивачем позову про це та відсутності встановлення його нікчемності.

Однак, судом у даній справі встановлена саме нікчемність вчиненого між позивачем та відповідачем правочину, тобто, недійсність правочину, яка встановлена законом. А виходячи з положень ч.2 ст.215 ЦК України, визнання ще й недійсним нікчемного правочину судом не вимагається.

Узагальнюючи наведене, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити.

З огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ч. 3 ст.88 ЦПК України, які підлягають стягненню в дохід держави розмірі 551 гривні 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 158, 169, 197, 209, 212, 214, 215, 218 , 224-233 ЦПК України, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу №000016 від 25 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛО Інвест», нікчемним.

Застосувати наслідки нікчемного правочину.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛО Інвест» на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 33 584 (тридцять три тисячі п»ятсот вісімдесят чотири) гривні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛО Інвест» на користь держави судовий збір в розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесять одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом десяти днів з дня отримання його копії. Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

ГоловуючийОСОБА_4