Справа № 183/2165/16-ц
Провадження № 2/0202/2854/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 грудня 2016 року Індустріальний районнй суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Голін Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди.

В обґрунтування поданої позовної заяви позивач зазначив, що 14.01.2013 року позивачем було складено довіреність на відповідача, якою ОСОБА_2 було уповноважено вчиняти певні дії від імені позивача, зокрема укладати договори з отримання комунальних послуг. Іншими повноваженнями в частині складання та підписання буд-яких договорів відповідач не був уповноважений. Позивачу стало відомо, що відповідач самовільно, без погодження з позивачем, уклав договір оренди житлового будинку № 99а по вул. Червонопартизанська у м. Дніпро разом з земельною ділянкою, чим унеможливив виконання укладеного раніше договору оренди вищезазначеного житлового будинку між позивачем та ОСОБА_3 Через протиправні дії відповідача позивач не отримав доходи від передачі в оренду житла у сумі 232000 грн., які просить стягнути з відповідача.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди передано за підсудністю на розгляд до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

В судові засідання з'являвся представник позивача, позовну заяву та викладені в ній обставини підтримав, зазначивши, що ОСОБА_1 не отримав доходи від передачі в оренду житла внаслідок дій ОСОБА_2, який незважаючи на відсутність повноважень на передачу в оренду житлового будинку № 99а по вул. Червонопартизанська у м. Дніпро, уклав договір оренди з ОСОБА_4, внаслідок чого позивач зазнав збитків у виді упущеної вигоди в розмірі 232 000 грн.

В судові засідання також з'являвся представник відповідача, який заперечував проти задоволення позовної заяви в повному обсязі, зазначивши, що ОСОБА_2 був уповноважений на здійснення дій з передачі в оренду від імені ОСОБА_1 житлового будинку відповідно до довіреності від 14.01.2013 року. Стверджував, що ОСОБА_1 був повідомлений про укладання договору від 27.10.2013 року між ОСОБА_2, на підставі довіреності від ОСОБА_1, та ОСОБА_4 та дав свою згоду на вказаний правочин.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що йому відомо про те, що ОСОБА_1 у січні 2013 року надав довіреність ОСОБА_2, якою уповноважив відповідача на дії пов'язані зі сплатою комунальних послуг. Окрім цього, відповідач повинен був проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. Пізніше ОСОБА_5 познайомив ОСОБА_3 з позивачем. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір оренди вищезазначеного будинку, однак ОСОБА_3 одразу не зміг заселитися у зв'язку з тим, що будинок не був придатний для життя.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що в серпні 2013 року він зустрівся з ОСОБА_2 з приводу оренди будинку. Домовившись зі ОСОБА_2 з приводу умов передачі будинку в оренду сплатив завдаток у розмірі 8000 грн., однак одразу не вселився, оскільки будинок був у непридатному для вселення стані. У жовтні 2013 року йому повернуто завдаток у зв'язку з тим, що будинок передано в оренду іншим особам.

У судове засідання призначене на 09.09.2016 року, також з'явився відповідач, який позовну заяву не визнав в повному обсязі та просив відмовити у її задоволенні.

Допитаний як свідок ОСОБА_2 показав, що ОСОБА_5 познайомив його з ОСОБА_1 у 2012-му році. Між ОСОБА_1 та ним виникла домовленість з приводу того, що ОСОБА_2 від імені позивача буде здійснювати певні дії пов'язані з будинком №99а по вул. Червонопартизанській у м. Дніпро, а саме слідкувати за станом будинку, сплачувати комунальні послуги, укладати договори оренди будинку, передавати ОСОБА_1 отримані внаслідок передачі в оренду будинку кошти. Стверджував, що ОСОБА_1 дав свою згоду на укладення договору оренди будинку, попередньо зустрівшись з ОСОБА_4, погодився на орендну плату, яку запропонував орендар ОСОБА_4 у розмірі 3000 гривень за місяць. ОСОБА_4 надав завдаток у розмірі 6000 грн. в якості орендної плати за два наступних місяці проживання, який відповідач передав позивачу. В подальшому, сплачені в якості орендної плати гроші ОСОБА_2 передавав ОСОБА_1 з відрахуванням заздалегідь умовленої частки ОСОБА_2 в якості оплати за виконані ним дії з догляду за будинком та сплати комунальних послуг. Через 4 місяці ОСОБА_4 припинив сплачувати орендну плату та оплачувати комунальні послуги, порушував умови укладеного договору оренди, про що ОСОБА_1 було повідомлено. Внаслідок чого ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про виселення ОСОБА_4 та інших осіб з переданого в оренду будинку.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, приходить до наступних висновків.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 був уповноважений представляти інтереси ОСОБА_1 з приводу управління належним ОСОБА_1 на праві приватної власності домоволодінням, за адресою: м. Дніпро, вул. Червонопартизанська, № 99-а, що підтверджується довіреністю від 14 січня 2013 року, зареєстрованою в реєстрі за № 70, посвідченою приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Згідно договору оренди житлового будинку від 27.10.2013 року, орендодавець ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_1 та ОСОБА_4, орендодавець зобов'язався передати орендарю будинок та земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська, 99а, а орендар взяв на себе зобов'язання сплачувати орендну плату в розмірі 3000 грн.

Згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення договору найму житлового приміщення та виселення із житлового будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він надав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_2 з приводу управління належним йому на праві власності домоволодінням. У відповідності з наданої їм довіреністю та його згодою, 27 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір оренди житлового приміщення.

Окрім цього, судом в рішенні від 12.01.2015 року , встановлено, що довіреністю від 14 січня 2013 року, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 управляти та користуватися його нерухомим майном, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська, 99-а, з правом укладання відповідних договорів, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд не може прийняти до уваги доводи позивача щодо того, що ОСОБА_2 уклав договір оренди з ОСОБА_4 без відома позивача та не мав не це відповідних повноважень.

Крім цього, суд не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що через протиправні дії відповідача він не отримав доходи від оренди житла у сумі передбаченій договором оренди укладеним між ним та ОСОБА_3 23.08.2013 року, оскільки згідно матеріалів цивільної справи та показів свідка ОСОБА_2, позивач надав свою згоду на укладення договору оренди від 27.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_2 порушив права позивача, що стало наслідком неотримання доходів ОСОБА_1 від ОСОБА_3

Законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було порушене, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 2 п. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначені неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наянвість усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Разом з цим, позивачем та представником позивача не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження протиправності поведінки ОСОБА_2 стосовно передачі в оренду будинку ОСОБА_4 та існування упущеної вигоди.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 10, 60, 61, 212-215 ЦПК України, ст. 22, 623, 1166 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда