АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/19763/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7882/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається, в якому просив стягнути з відповідача аліменти на свою користь у розмірі 1 000 грн. щомісяця, як матеріальну допомогу до 23 років.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач є батьком позивача. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.1998 року з відповідача ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_2 були стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх його доходів щомісяця. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2014р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було позбавлено батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_2. 12.09.2015 року позивачу виповнилось 18 років, однак він продовжує навчатись в Київському професійному ліцеї транспорту на третьому курсі денної форми навчання. Строк навчання закінчується 30.06.2016 року. Оскільки ОСОБА_2 навчається на стаціонарній денній формі, не має часу працювати, а навчання потребує значної витрати часу, тому просить стягнути з відповідача вказану суму аліментів до того, як йому виповниться 23 років, оскільки відповідач не працює, але має можливість надавати таку допомогу

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 700 грн. щомісяця з дати подачі позову 20.10.2015р. до 30.06.2016р., дати закінчення навчання.

Стягнуто з відповідача на користь держави 551,2 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного з'ясування обставин справи та не врахував, що даний вид аліментів можливо стягнути тільки за умови такої потреби у повнолітньої дитини, яка після 18 років продовжує навчатися та можливості надавати таку допомогу батьком. В той час, як на думку апелянта, позивач не має суттєвої потреби у такій допомозі, а відповідач, в свою чергу, не має можливості її надавати.

Представник апелянта - ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_7 заперечувала проти апеляційної скарги та просила її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_5, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (а.с.6).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.1998 року з відповідача ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_2 було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх його доходів щомісяця.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було позбавлено батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_2 (а.с.7-10).

Розпорядженням Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації №363 від 14.07.2014 року було призначено ОСОБА_8 піклувальником над неповнолітнім онуком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12).

12.09.2015 року позивачу ОСОБА_2 виповнилось 18 років.

Як вбачається з довідки №10 від 13.01.2015 року станом на день її видачі ОСОБА_2 навчається у Київському професійному ліцеї транспорту на 2 курсі, форма навчання денна, бюджетна, строк навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2016 року (а.с.14).

В судовому засіданні представник позивача повідомив, що позивач навчається на 3 курсі зазначеного закладу і отримує стипендію 900 грн. щомісяця, що не заперечується сторонами.

Задовольняючи частково позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що оскільки син відповідача ОСОБА_2 продовжує навчання у навчальному закладі на денній формі, при цьому він не має часу на працевлаштування і потребує матеріальної допомоги на харчування, одяг, взуття, витрати, пов'язані з проїздом до місця навчання, тощо, а відповідач, його батько, має можливість надавати йому матеріальну допомогу, так як є працездатною особою, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 700 грн. щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду - 20.10.2015 року до 30.06.2016 року - дня закінчення навчання позивача у зазначеному вище ліцеї, в решті суми необхідно відмовити.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не забезпечив повного з'ясування обставин справи та не врахував, що даний вид аліментів можливо стягнути тільки за умови такої потреби у повнолітньої дитини, яка після 18 років продовжує навчатися та можливості надавати таку допомогу батьком. В той час, як на думку апелянта, позивач не має суттєвої потреби у такій допомозі, а відповідач, в свою чергу, не має можливості її надавати.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повного та всебічного розгляду справи, на основі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення із правильним застосуванням норма матеріального права.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано суду належних доказів та обґрунтувань того, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 надав суду докази того, що він навчається в Київському професійному ліцеї транспорту на 2 курсі, форма навчання денна, бюджетна, строк навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2016 року та отримує стипендію 900 грн. щомісяця.

Доказів того, що позивач має додаткові доходи жодною із сторін не надано.

Як вказав позивач та не оспорювало ся відповідачем, він не має можливості влаштуватися на роботу, оскільки навчання займає весь його час.

Прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць в період з 01.01.2016 - 30.04.2016 рр. встановлено в Україні на рівні 1 378 грн., за період з 01.05.2016 - 30.11.2016 р.р. - 1450 грн.

Враховуючи наведене, спростовуються доводи апелянта про те, що позивач не має потреби у заявленій матеріальній допомозі.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що він не має можливості надавати допомогу сину, оскільки відповідача не надав суду відповідних переконливих доказів.

Колегія суддів в даному випадку погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не є інвалідом будь-якої групи, не є непрацездатною особою, а його не працевлаштованість не може бути підставою відсутності у нього можливості надавати матеріальну допомогу сину, а наявність у відповідача двох малолітніх дітей та стан його здоров'я є підставами для зменшення аліментів до 700 грн. щомісяця.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін та законно частково задовольнив позов, на основі наявних в матеріалах справи доказів.

Разом з тим, під час перегляду справи колегіє суддів встановлено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції помилково в резолютивній частині рішення вказав фразу «але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», оскільки в даному випадку має місце позов повнолітнього сина відповідача, який продовжує навчання, а не позов матері неповнолітньої дитини.

Таким, чином в даній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме виключення з резолютивної частини вказаної фрази.

В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року - змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення фразу «але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді