Категорія 43Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Виконкому Вінницької міської ради, третя особа - Служба захисту дітей Вінницької міської ради, про визнання дій незаконними та визнання права користування житлом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Виконкому Вінницької міської ради, третя особа - Служба захисту дітей Вінницької міської ради, про визнання дій незаконними та визнання права користування житлом (а.с. 2-5).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2016 року зазначену позовну заяву залишено без руху, в зв'язку з тим, що позивачами не в повному обсязі сплачено судовий збір, а також є необхідність уточнення щодо складу позивачів та відомостей про їх місце проживання (пребування) або місцезнаходження.

Також суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, звернув увагу на обов'язковість наявності відповідної технічної документації на об'єкт нерухомого майна, що є предметом даного позову (а.с. 4-5).

11 листопада 2016 року на виконання ухвали суду позивач подав до суду нову редакцію позовної заяви, копію технічного паспорту, квитанцію про сплату судового збору в сумі 551,20 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької областівід 14 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто позивачам (а.с. 9).

Не погоджуючись із даною ухвалою, позивач у справі ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на порушення судом норм процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржники позивачі у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Представники відповідача - Виконкому Вінницької міської ради та третьої особи - Служби захисту дітей Вінницької міської ради в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явились, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивачів та представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Визнаючи позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 неподаною та повертаючи її позивачам, суд першої інстанції виходив з того, що зміст поданої позивачем ОСОБА_2 заяви вказує на те, що позивач не усуває недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі від 04 листопада 2016 року та дійшов висновку, що ухвала від 04 листопада 2016 року позивачами не виконана, зв'язку з чим відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України її слід вважати неподаною та повернути позивачу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини та правильно застосувавши норми процесуального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що подану позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу.

Посилання апелянта на неправильне застосування норм процесуального права при вирішені питання про повернення позовної заяви, є безпідставним та не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону та матеріалам справи.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 119 ЦПК України позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Згідно із ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Абзацом 2 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Водночас, згідно із абзацом 2 частини 6 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Аналогічні роз'яснення містяться у п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17 жовтня 2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах".

Як вбачається зі змісту поданої позовної заяви, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду за захистом свої прав, зокрема права користування житловою квартирою. При цьому в позовній заяві ним сформульовано дві окремих вимоги немайнового характеру.

Суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, зазначивши підстави залишення позову без руху, та з урахуванням заявлених позивачами вимог визначив необхідність сплати кожним із позивачів від свого імені, окремим платіжним документом, судового збору за кожну із заявлених вимог (за дві вимоги) по 551,20 грн. з врахуванням сплачених ОСОБА_2 551, 20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 зазначає, що в поданій ним на виконання ухвали суду новій редакції позовної заяви як позивача зазначено його, а його дружину ОСОБА_3 залучено в якості третьої особи як законного представника неповнолітнього сина ОСОБА_6, до заяви додано ще одну квитанцію про сплату судового збору в розмірі 551,20 грн. Тому позивач вважає, що він виконав вимоги ухвали суду, оскільки позивачем став лише він один і ним сплачено судовий збір по 551,20 грн. за кожну вимогу.

Однак колегія суддів вважає такі доводи позивача помилковими.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі.

За загальним правилом справа порушується за заявою самої зацікавленої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦПК України у окремих випадках, випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатись до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Однак, для правильного визначення процесуального становища позивача в процесі важливо не те, хто безпосередньо звернувся до суду з заявою, а чиї права та інтереси потребують захисту. Процесуальне становище позивача у процесі займає особа, що є суб'єктом спірного права (інтересу).

Як вбачається із прохальної частини позовної заяви в новій редакції, позивач звертається з вимогою про визнання права користування житлом не тільки стосовно себе, а й неповнолітнього ОСОБА_6, що свідчить про його юридичну заінтересованість у результаті вирішення даної справи, тому вказана неповнолітня особа повинна брати участь у розгляді такої справи у відповідному процесуальному статусі в особі свого законного представника, про що має бути зазначено у позовній заяві. На це також вказував і суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Доводи апеляційної скарги про те, що визнання позовної заяви неподаною порушує право позивача на звернення до суду за захистом своїх прав є безпідставними, оскільки відповідно ч. 5 ст. 121 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Крім того, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не виконано ухвалу про залишення позовної зави без руху, зазначені в ній недоліки позовної заяви не усунуто, тому до неї слід застосувати норму ч. 2. ст. 121 ЦПК України, визнавши її неподаною та повернути позивачам.

За таких обставин, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року відповідає вимогам щодо її законності та обґрунтованості, а тому підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ М.В. Матківська

Згідно з оригіналом: