печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2016 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Васильєвої Н.П.,

при секретарях Захарчишиній В.С.,

за участю представника відповідача ПАТ «КБ Приватбанк» Кахраманова Р.Н.,

представника відповідача НБУ Луценко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва цивільну справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», Національного банку України про стягнення грошових коштів по депозитному вкладу, відшкодування моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення банківського вкладу з відсотками у розмірі 60 000 доларів США та з Національного банку України моральної школи у розмірі 7000 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.01.2014 між ОСОБА_3 та відповідачем ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD500 «Стандарт» та відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США строком на 1 рік до 14.01.2015, сума вкладу 60 000 доларів США. Відповідно до п. 3 вказаного договору, вклад автоматично було пролонговано на строк до 14.01.2016 р.

07.08.2015 позивач звернувся до ПАТ «КБ «Приватбанк» з письмовою заявою про надання інформації про стан рахунків позивача, однак вимоги позивача викладені у подані заяві задоволені не було, внаслідок чого 10.08.2015 позивач звернувся до Національного банку України зі скаргою.

Крім того, 10.08.2015 позивач звернувся до ПАТ «КБ «Приватбанк» з письмовою вимогою про дострокове розірвання договору депозитного вкладу та повернення вкладу з нарахованими відсотками, проте дані вимоги задоволені не були, що змусило позивача звернутися до Національного банку України зі скаргою в якій просив вжити заходів щодо повернення грошових коштів.

Позивач вказує, що на даний час йому відмовлено у поверненні грошових коштів, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник на адресу суду направив заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «КБ Приватбанк» Кахраманов Р.Н. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, з підстав наведених у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача НБУ Луценко Л.І., у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, з підстав наведених у письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Позивач вказує, що 14.01.2014 між ОСОБА_3 та відповідачем ПАТ «КБ «Приватбанк», а саме з Філією «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD500 «Стандарт» та відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США строком на 1 рік до 14.01.2015, сума вкладу 60 000 доларів США. Відповідно до п. 3 вказаного договору, вклад автоматично було пролонговано на строк до 14.01.2016 р.

Відповідно до ч.І ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частин першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад) , що надійшла, зобов»язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року №1112121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і уважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до ч.1 ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з п.1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція №492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції №492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

При укладенні договору банківського вкладу та на підтвердження додержання його письмової форми видається касовий документ, який відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція №174).

Пунктом 2.9 глави 2 розділу ІУ Інструкції №174 передбачено, що банк ( філія, відділення) зобов»язаний після завершення приймання готівки видати клієнту квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордеру) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Результат аналізу зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Проте позивачем на підтвердження укладення договору банківського вкладу надано ксерокопію заяви, яка не містить необхідних реквізитів, передбачених Положенням та Інструкцією, а також не надано доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі заяв про укладення договорів.

В обґрунтування своїх позовних вимог до Національного банку України позивач посилається на неналежну реалізацію Національним банком своїх функцій, а саме, не застосування до відповідача 1 передбачених законом санкцій за невиконання вимог Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про Національний банк України» (далі-Закон про Національний банк) Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Функції Національного банку визначені в статтях 6, 7 Закону про Національний банк. Відповідно до зазначених функцій Національний банк здійснює, зокрема, банківське регулювання та нагляд.

Згідно зі статтями 55 Закону про Національний банк та 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі-Закон про банки) Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням, зокрема, банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. У разі порушення банками банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи,Національний банк адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу.

Підстави для застосування заходів впливу встановлені пунктом 3.1 глави 3 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346.

Враховуючи викладене, Національний банк не уповноважений здійснювати нагляд за дотриманням банками вимог ЦК України та застосовувати заходи впливу у разі їх недотримання.

Також, відповідно до Закону про Національний банк та Закону про банки , якими визначені основи взаємовідносин між Національним банком України та банками, банки є юридично і економічно самостійними і незалежними в своїй діяльності, та не підпорядковуються Національному банку України.

У відповідності до ст. 5 Закону про банки органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком (стаття 55 Закону про банки).

Також, відповідно до положеннями статті 4 Закону про Національний банк та статті 5 Закону про банки встановлено, що Національний банк не відповідає за зобов'язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов'язання або якщо інше не передбачено законом.

Позивачем не наведено обґрунтувань та не надано доказів щодо бездіяльності Національного банку, не зазначено, як саме, на думку позивача, повинен був діяти Національний банк та які саме дії Національний банк неправомірно не виконав, як саме були порушені законні права та інтереси позивача з боку Національного банку та в чому полягає причинний зв'язок між шкодою та поведінкою Національного банку, а тому відповідно і відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди.

Так, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи судом було задоволено клопотання представника позивача щодо витребування оспорюваного договору, проте на запит суду документи надані не були.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, за нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України).

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов'язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: ·твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; ·подання доказів; ·витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; ·дослідження доказів; ·оцінка доказів.

Так, позивачем було пред'явлено вимоги про визнання недійним договору та застосування наслідків його недійсності та у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначив докази, що стверджують позов.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов'язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов'язок по доказуванню. Обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов'язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов'язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов'язку по доказуванню для сторін й інших суб'єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача також необхідно стягнути судовий збір на користь Держави.

На підставі ст. ст. 23, 255, 1058, 1059, 1060, 1167 ЦК України, Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних /депозитних/ операцій з юридичними та фізичними особами», затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року номер 516, Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті», затвердженої постановою правління Національного банку України номер 492 від 12 листопада 2003 року, керуючись ст.ст. 213 - 215, 208, 209 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», Національного банку України про стягнення грошових коштів по депозитному вкладу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі3532,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів після його проголошення в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва, особами, що не були присутні при проголошенні рішення - в той же строк з дня отримання ними копії рішення.

Суддя