У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за касаційними скаргами:ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 червня2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 6 вересня 1996 року вона працювала контролером служби обліку газу у відкритому акціонерному товаристві по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз»), з 20 травня 2002 року її було переведено диспетчером автомобільного транспорту автотранспортної служби, а з 26 лютого 2007 року - інженером з підготовки кадрів. Наказом керівника ПАТ «Волиньгаз» від 23 грудня 2015 року № 419-к її звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

ОСОБА_3 вважала, що її звільнення з роботи було незаконним, оскільки її не було попереджено за два місяці про заплановане вивільнення. Крім того, відсутні належні та допустимі докази щодо змін в організації виробництва і праці відповідача та при звільненні їй не пропонувалося переведення на іншу роботу або посаду, хоча такі посади були, тому просила суд поновити її на посаді інженера з підготовки кадрів у ПАТ «Волиньгаз», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі у розмірі 21 593 грн 17 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді інженера з підготовки кадрів у ПАТ «Волиньгаз» з 23 грудня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4 550 грн 96 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 8 564 грн 26 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «Волиньгаз», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що на час звільнення позивача з роботи у ПАТ «Волиньгаз» були вакантні посади, однак відповідачем не було запропоновано їй перейти на іншу роботу, що є підставою для поновлення ОСОБА_3 на попередній роботі. Разом з тим при звільненні позивачу виплачено вихідну допомогу в розмірі 4 013 грн 30 коп., тому при визначенні розмірусереднього заробітку за час вимушеного прогулу суд відрахував зазначену суму та допомогу по безробіттю в розмірі 13 027 грн 78 коп.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши також про те, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимогтрудового законодавства.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 6 вересня 1996 року ОСОБА_3 прийнята на роботу у відкритеакціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз», правонаступником якого є ПАТ «Волиньгаз», контролеромслужби обліку газу, з 20 травня 2002 року її переведено диспетчером автомобільного транспорту автотранспортної служби, а з 26 лютого 2007 року вона працювала на посаді інженера з підготовки кадрів.

Наказом керівникаПАТ «Волиньгаз» від 23 грудня 2015 року № 419-к її звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

У ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Отже, якщо працівник відсутній у зв'язку із хворобою, відрядженням, відпусткою посада, яку він займає, не є вакантною.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 2 ст. 23 КЗпП України передбачено, що строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Таким чином, посада жінки, яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не є вакантною і прийняття працівників на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором.

Згідно з листком непрацездатності ОСОБА_4, яка займала посаду діловода Горохівського УЕГГ ПАТ «Волиньгаз» - 0,5 ставки, та посаду інспектора з кадрів відділу кадрів ПАТ «Волиньгаз» - 0,5 ставки, була тимчасово відсутня на роботі у період з 6 листопада 2015 року до 24 березня 2016 року.

Проте апеляційний суд не врахував, що зазначені посади на дату ознайомлення ОСОБА_3 про наступне вивільнення - 12 жовтня 2015 року, на дату відкриття ОСОБА_4 листка непрацездатності - 6 листопада 2015 року, та на дату звільнення ОСОБА_3 - 23 грудня 2015 року, не були вакантними.

Крім того, поза увагою суду залишилось те, що станом на 23 грудня 2015 року не була вакантною й посада начальника відділу кадрів управління з персоналу, оскільки ОСОБА_5, який займав цю посаду, був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 25 грудня 2015 року.

Щодо посади техніка першої категорії диспетчерської служби режимів та лімітів газопостачання, то суд не врахував, що вона була скорочена 15 грудня 2015 року й теж не була вакантною станом на 23 грудня 2015 року. При цьому згідно з внесеними на підставі службової записки начальника диспетчерської служби змінами до штатного розпису з 19 січня 2016 року посада техніка першої категорії була знову введена у диспетчерську службу режимів та лімітів газопостачання, про що видано відповідний наказ, однак ОСОБА_3 не мала права на повторне прийняття на роботу згідно зі ст. 42-1 КЗпП України, оскільки товариство не приймало нових працівників, а лише здійснювало внутрішнє переміщення з метою забезпечення належного функціонування підрозділу, а посада техніка не є посадою аналогічної кваліфікації для позивача.

Також апеляційний суд не з'ясував, чи було станом на 23 грудня 2015 року сформовано кадровий резерв та чи зараховано до нього ОСОБА_3 як особу, яка може займати посаду начальника відділу кадрів.

Разом з тим апеляційний суд не врахував, що обов'язок ПАТ «Волиньгаз» полягає у необхідності запропонувати працівнику, який підлягає скороченню вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судом установлено, що відповідно до довідки ПАТ «Волиньгаз» про наявність робочих місць станом на 23 грудня 2015 року ОСОБА_3 було запропоновано контролера газового господарства на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_6, від якої позивач відмовилась, інші посади контролера газового господарства були аналогічними.

Посади бухгалтерів ОСОБА_3 не пропонувались у зв'язку з відсутністю в неї відповідної освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

Вакансія слюсаря з експлуатації та ремонту підземних газопроводів третього розряду з'явилась 21 грудня 2015 року та 23 грудня 2015 року була запропонована працівнику ОСОБА_7, який займав посаду слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування другого розряду будівельно-монтажного відділу, що підлягала скороченню. При цьому позивач також не має відповідної кваліфікації та досвіду роботи, тому не може виконувати роботу слюсаря з експлуатації та ремонту підземних газопроводів третього розряду.

Проте апеляційний суд, посилаючись на те, що позивачу згідно зі ст. 49-2 КЗпП України мали бути запропоновані вакантні посади, не перевірив, чи відповідає позивач за кваліфікацією цим посадам.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку, у разі звільнення з роботи з порушенням трудового законодавства, проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2016 року № 6-511цс16, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Проте апеляційний суд на наведене не звернув належної уваги та погодився з рішенням суду першої інстанції щодо зменшення розмірукомпенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановив, доводів сторін не перевірив, не надав їм належної правової оцінки, не врахував, що трудовим законодавством не передбачено виключення з розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу вихідної допомоги при звільненні та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик