АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів : Головачова Я.В., Поліщук Н.В.

при секретарях: Синявському Д.В., Горак Ю.М.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк Олени Володимирівни, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Любові Іванівни, управління державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва,в інтересах держави в особі Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва,відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2016 року

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_1, разом зі своїм представником ОСОБА_4, звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.11.2010 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано судовий наказ по справі №2н-201/10 про стягнення на його користь з ОСОБА_5 268 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.02.2010 року становило 2 144 000 грн. заборгованості за договором позики від 3.04.2008 року, 850 грн державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. 6.04.2010 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубель І.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження, а 28.04.2010 року постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 6.12.2010 року він усно повідомив начальнику відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Мацюк О.В., що боржник ОСОБА_5 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та інші квартири та просив не знімати арешт з майна боржника. Аналогічну за змістом письмову заяву він зареєстрував в канцелярії відділу. Однак того ж дня 6.12.2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції Рубан Л.І. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, у зв‛язку з відсутністю майна боржника на яке можливо накласти стягнення та знято арешт з майна боржника. 7.12.2010 року боржник ОСОБА_5 зразу ж продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, Києво-Святошинського району. Київської області. В подальшому виконавче провадження було відновлено, однак майна боржника, на яке б можна було звернути стягнення протягом чотирьох років не виявлено, тому постановою про повернення виконавчого документу від 26.09.2014 року виконавчий лист був повернутий позивачеві на підставі ст.47; 50 Закону України «Про виконавче провадження".

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що незаконними діями та бездіяльністю державних виконавців щодо виконання рішення суду, йому завдано матеріальну шкоду, яка складається з того, що він неодноразово звертався до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві про реалізацію вказаної квартири боржника, однак отримував відповіді про завантаженість державного органу. Зі своєї сторони позивач знайшов особу, яка бажала придбати саме цю квартиру боржника за 140 000 доларів США, що було еквівалентно на той час 1 200 000 грн. Однак протизаконні дії відповідачів не дозволили йому отримати вказану суму. Крім того, матеріальна шкода складається з 1 822 751 грн. заборгованості перед банком, в якому він брав кредит і розраховував його погасити за рахунок повернення боргу ОСОБА_5 та 1 200 000 грн. вартості його квартири, на яку звернули стягнення для погашення вказаної кредитної заборгованості перед банком.

Окрім матеріальної шкоди, позивач зазначав в своєму позові, що винними діями (бездіяльністю) державних виконавців йому завдано також і моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінив в 2 000 000 грн. та яка полягає у моральних стражданнях та психологічних переживаннях пов'язаних з відсутністю житла, з якого він був виселений в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, безперспективністю подальшого стягнення з боржника заборгованості на його користь за договором позики в розмірі 268 000 доларів США.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління державної казначейської служби України в м.Києві за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 136 800 грн. матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

У частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди (збитків),завданих ОСОБА_7 в результаті звернення стягнення на належну йому квартиру, як предмет іпотеки та його виселенням,судом першої інстанції відмовлено з підстав того,що дані правовідносини не пов'язані зі шкодою, завданою діями чи бездіяльністю ВДВС РУЮ у місті Києві.

Не погодившись з рішенням суду заступник прокурора міста Києва, в інтересах відповідачів, подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що рішення суду постановлено без з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог ст.ст. 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 58, 59, 213 ЦПК України, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування і постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У порушення ст.ст. 57, 58, 60 ЦПК України суд безпідставно взяв до уваги свідчення свідка ОСОБА_8 щодо вартості квартири, оскільки останній не є спеціалістом в галузі оцінювання нерухомого майна, у матеріалах справи відсутні належні докази вартості квартири, як і договір про наміри щодо укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_8

Водночас, судом у порушення ст.ст. 33, 34 ЦПК України прийнято рішення про стягнення матеріальної та моральної шкоди з Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві, яке не було залучено до участі в справі відповідачем чи третьою особою.

У порушення указаних вимог процесуального закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення з Державної казначейської служби України в місті Києві моральної та матеріальної шкоди, яка не була стороною у справі та до участі спору не залучалась.

Окрім цього, вважає заступник прокурора, всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд, не врахував вимоги діючого законодавства, безпідставно пов'язав втрати матеріального характеру із моральною шкодою, не обґрунтував період за який здійснив розрахунок моральної шкоди,не зазначив докази та не врахував вимоги щодо розумності та справедливості при прийнятті рішення про відшкодування моральної шкоди, оскільки факт хвороби позивача не вказує на причинно-наслідковий зв'язок із діями відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м.Києві пов'язаних з поверненням у 2010 році виконавчого документу та закриттям виконавчого провадження.

У іншій частині заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 23 січня 2015 року не оскаржено, а тому у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК,в цій частині, колегією суддів не переглядається.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор прокуратури міста Києва, представник ВДВС м. Київ Головного Територіального управління юстиції у місті Києві та представник Державної казначейської Служби України у Дарницькому районі та Головного управляння Державної казначейської служби України у м. Києві доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував. Вважає,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону,просив апеляційну скаргу відхилити,а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін. Підтримав подані письмові заперечення..

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України - і за її межами.

У відповідності до ст.7 Закону України „Про державну виконавчу службу" працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України, законами України.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.1. ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1, ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно роз'яснень,викладених в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зі змінами та доповненнями - шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.11.2010 року Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ по справі №2н-201/10 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 268 000 доларів США, що за офіційним станом НБУ станом на 15.02.2010 року становило 2 144 000 грн. заборгованості за договором позики від 3.04.2008 року, а також 850 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а.с.23т.1).

06.04.2010 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві РубельІ.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №18597468 (а.с.25 т.1).

Постановою цього ж державного виконавця від 28.04.2010 року накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а.с.26 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_7 від 6 грудня 2010 року,поданої на ім‛я начальника ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва Мацюк О.В. та зареєстрованої за номером 15016/03-42/3останній повідомив, що боржник ОСОБА_5 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та інші квартири та просив не знімати арешт з майна боржника (т.1 а.с.35).

Проте, в цей же день 6.12.2010 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Рубан Л.І. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі ст.38 п.2, ч.1, ст.40 Закону України „Про виконавче провадження", в якій зазначалось про зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення (т.1 а.с.36).

На наступний день після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві і зняття арешту з майна боржника, тобто 7.12.2010 року боржник ОСОБА_5 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3. Києво-Святошинського району, Київської області, згідно договору купівлі-продажу від 7 грудня 2010 року (а.с.37-39).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 2.04.2013 року дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Л.І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 6.12.2010 року по виконанню судового наказу №2н-201визнано неправомірними і зобов'язано вжити заходів щодо скасування цієї постанови (а.с.41-43).

Ухвала вступила в законну силу.

У подальшому виконавче провадження було відновлено, однак майна боржника, на яке б можна було звернути стягнення протягом чотирьох років не виявлено, тому постановою про повернення виконавчого документу стягувачеві від 26.09.2014 року виконавчий лист був повернутий позивачеві на підставі ст.47; 50 Закону України „Про виконавче провадження" (а.с.165).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того,що умисні, винні та неправомірні дії ВДВС РУЮ в Дарницькому районі м. Києві призвели до відчуження арештованої в рахунок виконання судового наказу на користь ОСОБА_1 квартири боржника ОСОБА_5 та завдало ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі вартості цієї квартири,а саме 140 000 дол. США,що складало на день ухвалення рішення 1 136 800 грн.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду в частині відшкодування ОСОБА_1 майнової (матеріальної ) шкоди, відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до частини п‛ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 11 цього ж Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди в сумі 1 136 800 грн.та безпідставного прийняття судом показань свідка ОСОБА_8 стосовно вартості відчуженої боржником арештованої квартири,колегія суддів не приймає,оскільки за законом ці обставини,а ні відповідачами,а ні заступником прокурора міста Києва,як особою яка подала апеляційну скаргу нічим не спростовані.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив з характеру правопорушення, тривалості душевних страждань позивача та необхідності доводити своє порушене право в судовому порядку, проте, з урахуванням засад розумності та виваженості, на думку колегії суддів, визначена судом компенсація моральної шкоди підлягає зменшенню до 20 000 грн.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку,передбачену законом за держави.

Згідно із п. 2 ст. 41, ст. 42 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів

України від 3 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів

державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам

внаслідок незаконно прийнятих рішень,дій чи бездіяльності органів державної влади, їх

посадових чи службових осіб.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, з огляду на що доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення на користь моральної шкоди не заслуговують на увагу.

Окрім цього, стягуючи суму шкоду з Державної казначейської служби України, суд першої інстанції не врахував, що механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ) визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 3 серпня 2011 року № 845, у редакції постанови КМУ № 45 від 30 січня 2013 р.(далі - Порядок).

Згідно з п. З Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пунктів 36-38 Порядку № 845 виконання зазначених судових рішень здійснюється Казначейством України. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок за бюджетною програмою.

Додатком № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено розподіл видатків Державного бюджету України на 2016 рік, які закріплені за Державною казначейською службою України, в тому числі по коду програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030 - відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Отже, стягнення зазначеної шкоди у разі задоволення позовних вимог здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3504030.

З огляду на встановлений механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ), рішення суду в частині порядку стягнення шкоди слід також змінити.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,309, 313-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва, в інтересах держави в особі Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва,відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року змінити та викласти його в наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3504030 на користь ОСОБА_1 1 136 800 грн. (один мільйон сто тридцять шість тисяч вісімсот гривень) матеріальної шкоди та 20 000 грн. ( двадцять тисяч гривень) моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві.

У іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді