Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пісчанської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Херсонська митниця Державної Фіскальної Служби України про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 на імя останнього був зареєстрований автотранспортний засіб марки «Hyundai Accent», д/н НОМЕР_1, на якому подружжя ОСОБА_2 разом зі своїм повнолітнім сином ОСОБА_2 у травні 2016 року заїхали до родичів на територію окупованої території АР Криму у м. Алушта. В місті Алушта АР Крим 23 травня 2016 року ОСОБА_4 помер, внаслідок чого належний йому та позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя автомобіль залишився на території АР Крим, оскільки на Херсонській митниці ДФС України позивачу та її сину було відмовлено в оформленні митного пропуску для вїзду автотранспортного засобу, належного ОСОБА_4, на материкову частину України через відсутність документу про право власності або право користування автомобілем. У звязку із зазначеним позивач просила суд визнати колісний автотранспортний засіб марки «Hyundai Accent», д/н НОМЕР_1, 2008 року випуску спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який помер 23 травня 2016 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля в порядку спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 19 травня 1979 року уклали шлюб, який був зареєстрований Кіровським РАЦС м.Дніпропетровська 19 травня 1979 року за актовим записом №405, що підтверджується свідоцтвом серії 11-АБ №855134, копія якого наявна в матеріалах справи /а. с. 15/.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2009 року на імя ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на автомобіль НОМЕР_2, 2008 року випуску /а. с. 16, 22/.

Також судом встановлено, що 23 травня 2016 року ОСОБА_3 помер на території міста Алушта, селище Малоріченське /а. с. 15/.

Херсонською митницею Державної Фіскальної Служби України ОСОБА_5 (який згідно з пояснень сторін є сином позивача та померлого 23 травня 2016 року ОСОБА_4Б.) було відмовлено у пропуску через митний кордон України через ненадання особою, яка перетинає кордон, оригіналів та ксерокопій документів, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження) /а. с. 17/.

Так, згідно з ст. 63 ЦК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленість між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Проте, зазначені правові норми не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки чоловік позивача помер, а позовні вимоги про поділ майна подружжя заявлені не до особи, з якою це майно було набуте, а до сина позивача та померлого ОСОБА_4, який разом із позивачем є спадкоємцем першої черги після смерті батька. Тобто в даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами, мають бути застосовані норми, що регулюють правовідносини про спадкування.

Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Так, на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Тобто, з такої інструкції вбачається, що поділ частки померлого у спільному сумісному майні можливий лише за умови наявності згоди іншого з подружжя.

Між тим, відповідно до пояснень, наданих сторонами в судовому засіданні, ані дружина, ані син померлого ОСОБА_4 не отримували від нотаріальних органів України відмови у видачі свідоцтва про право на спадкове майно. В матеріалах справи взагалі відсутні докази звернення позивача та відповідача до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4; відповідних клопотань про витребування доказів до суду не надходило.

Таким чином суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на невірність обраного позивачем способу захисту своїх прав, що полягає у зверненні до суду з вимогами про поділ майна подружжя з вже померлою особою до її спадкоємця, та відсутність при цьому доказів нотаріальної відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її чоловіка із визначенням у свідоцтві частки померлого у спільній власності.

Судові витрати розподілити відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Херсонська митниця Державної Фіскальної Служби України про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова