Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2341/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Крімченко С. А.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА
Іменем України

23.11.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Гайсюка О.В.; Єгорової С.М.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди житла,-

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту вчинення договір найму (оренди) житлової квартири АДРЕСА_1 , який укладений 01 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України.
В обґрунтування вимог зазначив, що 17 жовтня 2011 року його матір`ю ОСОБА_4 придбано квартиру АДРЕСА_1 , до якої вона вселилася разом з членами своєї сім`ї, сином ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_5 .
Він як член сім`ї власника квартири зареєстрований за даною адресою у встановленому законодавством порядку.

У листопаді 2012 року, керуючи мотоциклом, позивач потрапив у ДТП, внаслідок чого отримав тяжку травму.
Після виписки з лікарні близько півроку проходив період реабілітації та не мав фізичної змоги щоденно пересуватися сходами на четвертий поверх, на якому розташована спірна квартира, з огляду на що прийняв рішення до повного видужання проживати разом з батьком, який мешкає в одноповерховому приватному будинку по АДРЕСА_2 .
01 серпня 2013 року ОСОБА_4 , скориставшись тривалою відсутністю позивача у квартирі, передала її у найм (оренду) військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, з метою проживання в ній військовозобов`язаного ОСОБА_3 та членів його сім`ї, який разом зі своєю родиною використовує її до теперішнього часу, не даючи змоги позивачу використовувати спірну квартиру для власного проживання.

Він не може реалізувати встановлене законом право на використання вказаної квартири для свого проживання.

Вважає, що укладений між ОСОБА_2 та військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України договір оренди порушує право на користування спірною квартирою, у зв`язку з чим його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, що у відповідності до ст. 215 ЦК України дає підстави для визнання його недійсним із застосуванням наслідків, встановлених ст. 216 ЦК України.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.
ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, не враховано, що позивач не заперечував проти укладення договору найму квартири строк якого, як запевнила відповідач закінчиться 31 грудня 2013 року. Проте, після закінчення обумовленого часу, строк дії договору оренди житла продовжений і згода позивача не надана.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_5 , пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які представляють інтереси ОСОБА_2 та пояснення представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Лягуши С.М., дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний договір оренди відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, правові та фактичні підстави недійсності правочину відсутні.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2011 року, на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.16).

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , тобто в спірному житлі.

Згідно наданих сторонами в суді першої та апеляційної інстанцій пояснень та встановлених судом обставин ОСОБА_1 за станом здоров`я проживав у батька за адресою: АДРЕСА_2 .
01 серпня 2013 року між ОСОБА_8 та військовою частиною НОМЕР_1 ВВМВС України в особі командира частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 укладено договір № 155 оренди квартири. Згідно умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 42, 6, кв.м., загальною площею 56,9 кв.м. (а.с.59-62).

З січня 2014 року по червень 2016 року між орендодавцем та орендарем укладалися додаткові угоди до договору оренди № 155, якими сторони подовжували строк його дії, який закінчується 31 грудня 2016 року (а.с.64-69).

На підставі вищевказаного договору оренди в квартирі АДРЕСА_1 проживає військовозобов`язаний ОСОБА_3 разом із членами своєї родини.

23 грудня 2015 року рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселенні в дану квартиру та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою. Дане рішення набрало законної сили (а.с.20-25).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 обговорювали питання передачі в оренду спірної квартири і дійшли згоди щодо передачі її в оренду. Період, на який квартира передається в оренду, сторонами не встановлювався. Сторони підтвердили зазначені обставини та не заперечують проти них. Таким чином, ОСОБА_5 дав свою згоду на передачу спірної квартири в оренду.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).
За ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.
Згідно ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Стаття. 810 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В порядку ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право ОСОБА_1 є похідним від права ОСОБА_2 , як власника вищевказаної квартири, яка згідно ст. 319 ЦК України володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Законодавством не передбачено надання членами сім`ї власника квартири, які в ній зареєстровані та набули в ній права проживання письмової згоди на передачу житла в оренду.

Матеріалами справи, а також попереднім судовим рішенням апеляційного суду встановлено, що власник житла, мати позивача повідомила і узгодила з сином передачу квартири в оренду військовій частині.

ОСОБА_2 на свій розсуд і за своїми міркуваннями розпорядилася житлом, що повністю узгоджується з положеннями права

За вищевикладеного, враховуючі підстави позовної вимоги, відсутні правові обґрунтування визнати договір оренди житла від 01 серпня 2013 року недійсним.
Вірно встановивши вказані обставини суд помилково послався на норми ст. 825 ЦК України та на ст. 168 ЖК України, якими передбачено порядок розірвання договору оренди житла. Оскільки вимогу про розірвання договору оренди жила може заявляти лише сторона договору. ОСОБА_1 не являється стороною спірного правочину тому правомірно звернувся до суду за захистом своїх прав саме з вимогою про визнання договору оренди житла недійсним. Однак, вказані порушення не впливають на висновок суду про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: