АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/368/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/2391/К/16 суддя Папарига В.А.
Категорія - 5 ( І ) Суддя - доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Довгинцівський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи - Довгинцівський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що вона, на підставі договору купівлі-продажу № 3143 від 23.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А., та зареєстрованого за № 3143, є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

За зазначеною адресою зареєстрована колишня дружина попереднього власника квартири - відповідач ОСОБА_2, яка з 2013 року в зазначеній квартирі не мешкає, однак на неї нараховуються платежі за комунальні послуги, у зв'язку із чим позивач вважає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, в останній редакції позовної заяви від 14.06.2016 року позивач просила суд: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 належною їй на підставі договору купівлі-продажу № 3143 від 23.12.2013 року, шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 за місцем її реєстрації за вказаною вище адресою, а також стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір у розмірі 243,60 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 гривень.

Ухвалою суду від 06.10.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважає, що судом не було враховано, що вона, на підставі договору купівлі-продажу № 3143 від 23.12.2013 року, є власником квартири АДРЕСА_1, а відповідач ніколи не була членом її сім'ї та не має права на це майно, а тому повинна бути знята з реєстрації за вказаною адресою, як така, що перешкоджає їй в користуванні власністю. Крім того, вважає, що судом не взято до уваги те, що відповідач добровільно знятись з реєстрації в квартирі категорично відмовляється, що спричиняє позивачу матеріальну шкоду в розмірі вартості нарахованих комунальних платежів. Також вважає, що суд дійшов помилкового висновку про неможливість усунення перешкод у користуванні власністю саме шляхом зняття з реєстраційного обліку за адресою реєстрації місця проживання, оскільки ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не містить вичерпного переліку підстав для зняття з реєстрації. Посилається й на порушення судом розумних строків розгляду даної справи.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтрмала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які, кожна окремо, заперечували проти довоідв апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А., та зареєстрованого за № 3143, належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6, 11).

В спірній квартирі зареєстрована відповідач по справі ОСОБА_2 (а.с.42), що перешкоджає позивачу та її сім"ї користуватись власністю.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.06.2013 року шлюб між ОСОБА_6 (колишнім власником квартири) та ОСОБА_2 розірвано. (а.с.8).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_1 про визнання членом сім'ї, поділ майна та визнання правочину недійсним відмовлено (а.с.143-145).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зняття з реєстрації відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 з відповідними позовними вимогами, зокрема щодо позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, не зверталась, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ч. 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права позивача ОСОБА_1, як власника квартири, може бути позов про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщеннеям шляхом позбавлення відповідача права користування цим приміщенням.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до підпункту 2 п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 року за №1077 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З викладеного слідує, що безпосередньо саме рішення суду про позбавлення права користування власністю і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, отже заявлені вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстрації не є передбаченим вказаним Законом способом захисту, а тому задоволенню не підлягають.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про усунення перешкод в користування та розпорядженні житловим примішегнням шляхом зняття відповідача з реєстрації.

У зв'язку із чим, колегією суддів не можуть бути взятими до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 3143 від 23.12.2013 року є власником квартири АДРЕСА_1, а відповідач ніколи не була членом її сім'ї та не має права на це майно, а тому повинна бути знята з реєстрації за вказаною адресою, як така, що перешкоджає їй в користуванні власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 здійснює оплату за житлово-комунальні послуги у спірній квартирі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки питання щодо розподілу витрат на житлово-комунальні послуги не були предметом позовних вимог, а, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: