У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та визнання права власності на Ѕ частину будинку і земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 5 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 грудня 2005 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 з ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 1096 кв.м. за цією ж адресою.

Позов мотивовано тим, що починаючи з 1996 року по 3 листопада 2005 року позивач проживала разом з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 4 листопада 2005 року по 24 вересня 2007 року в зареєстрованому шлюбі. У грудні 2005 року мати позивача подарувала ОСОБА_6 Ѕ частину спірного житлового будинку. На початку 2007 року відносини між подружжям почали псуватися, що призвело до розірвання шлюбу. У 2013 році позивач дізналася, що ОСОБА_6 27 грудня 2005 року продав будинок ОСОБА_7

Позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу будинку від 27 грудня 2005 року було укладено ОСОБА_6 під час проживання однією сім`єю з нею без реєстрації шлюбу, а тому їй, на підставі ст.ст. 256, 368 ЦПК України, ст.ст. 3, 69, 70, 74 СК України належить право власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки на якій розташований будинок.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки однією сім`єю з 1996 року по 3 листопада 2005 року в АДРЕСА_1, що правовий режим майна придбаного ними в період з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року - спільна сумісна власність. В решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 8 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та щодо правового режиму спірного майна скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового розгляду справи, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 5 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_5, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні на підставі показів сторін та свідків, які також містяться у відповідних рішеннях Бобровицького районного суду, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 з відповідачем як чоловіка та жінки однією сім'єю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поновлення строку для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 районний суд послався па те, що позивачем пропущений визначений чинним законодавством строк для звернення до суду з даним позовом, а зазначені нею причини пропуску строку є необґрунтованими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів набуття у власність спірного будинку за рахунок спільних коштів. Відповідач вказував на те, що купив будинок за власні кошти, а відчужив його лише тому, що мати позивача подарувала йому Ѕ частину, як гарантію права на житло, згідно договору дарування віл 23 грудня 2005 року. Суд першої інстанції необґрунтовано встановив факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в тому числі, і за період з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року, який не породжує для заявника юридичні наслідки та правовий режим майна, придбаними ними з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року - спільною сумісною власністю.

Вважаючи недоведеним факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року з підстав пропущення строку позовної давності, оскільки, відповідно роз'яснень абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», з цієї підстави у задоволенні позову може бути відмовлено у випадку, коли він доведений, однак особа втратила можливість захисту порушеного права через сплив позовної давності.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 4 листопада 2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2007 року (т. 1 а.с. 12-13).

21 жовтня 2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1

27 грудня 2005 року відповідач продав вказаний житловий будинок ОСОБА_7

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_9 посилалась на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем їй необхідно для визнання житлового будинку, придбаного останнім 21 жовтня 2005 року, спільною сумісною власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків.

Встановлення обставин щодо встановлення факту проживанню однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення інших вимог таких осіб у позовному провадженні, які стосуються спору про право.

Оскільки ОСОБА_5 вважала, що спірний будинок був придбаний відповідачем в період, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то перевіряючи законність ухваленого судом першої інстанції рішення в цій частині апеляційний суд мав зробити висновок про те, чи доведена зазначена обставина.

При її доведеності, з огляду на положення ст. 74 СК України, майно, придбане сторонами в цей період, є їх спільною сумісною власністю, якщо між ними не було укладеного письмового договору про інше, або ж особа, яка набула це майно, доведе, що воно набуте за рахунок її власних коштів.

Виходячи із встановленої законодавством презумпції правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, обов'язок доведення належності майна на праві приватної власності комусь із них лежить на цих особах.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про скасування рішення місцевого суду про часткове задоволення позову з направленням справи на новий апеляційний розгляд Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 7 жовтня 2015 року вказував на необхідність перевірки і встановлення обставин щодо спільного проживання сторін, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків. Вказувалось на те, що сама по собі відсутність доказів придбання спірного будинку за рахунок спільних коштів не може свідчити, що він є власністю ОСОБА_6Оскільки ОСОБА_5 вважала, що спірний будинок був придбаний відповідачем в період, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то перевіряючи законність ухваленого судом першої інстанції рішення в цій частині апеляційний суд мав зробити висновок про те, чи доведена зазначена обставина.

Крім того судом касаційної інстанції вказувалось на те, що у разі доведеності права власності на майно у ОСОБА_5, апеляційному суду належить перевірити можливість захисту прав останньої в обраний нею спосіб.

Разом з тим, при новому розгляді справи апеляційний суд вказівок суду касаційної інстанції не врахував та, відмовляючи у задоволенні позову про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не навів мотивів такої відмови з посиланням на норми права, не обґрунтував своїх висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення цих вимог, не спростував висновків місцевого суду щодо обставин, на підставі яких встановлено такий факт. Апеляційний суд обмежився посиланням на те, що сторони були зареєстровані за різними адресами, що свідчить про те, що ці адреси визнавались сторонами місцем свого постійного проживання. При цьому, усіх обставин та доказів, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень не перевірено.

У мотивувальній частині ухваленого рішення апеляційним судом не наведено даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, відсутні мотиви щодо оцінки доказів.

Суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 5 січня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська