АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8782/15-ц 22-ц/774/2420/К/16
Справа №214/8782/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2420/К/16 суддя Прасолов В.М.
Категорія - 27 (ІV) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

03 грудня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №KRK0RX10430418 від 20.12.2006 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань за укладеним кредитним договором в частині повернення отриманих в кредит грошових коштів.

Уточнивши позовні вимоги у липні 2016 року, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення виконання зобовязань станом на 19.11.2015 року у розмірі 23 855,20 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. фіксована складова, 1 192,76 грн. процентна складова.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на недоведеність обставин, що мають значення, та на невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, судом не було враховано, що між сторонами було укладено договір приєднання та відповідачем не було надано інших Умов надання споживчого кредиту, ніж ті, які були надані банком. Суд прийшов до помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення штрафів та безпідставно зменшив пеню, виходячи із її загального розміру 73 144,92 грн., тоді як позовні вимоги заявлено лише щодо стягнення заборгованості по пені у розмірі 23 855,20 грн.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», будучи завчасно (06.12.2016 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи за його апеляційною скаргою (а.с. 121), в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 І,О, про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з доведеності факту невиконання боржником своїх зобовязань за договором в частині своєчасного повернення кредиту, однак вважав, що позивачем не спростовано твердження відповідача щодо неознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту, а тому відсутні правові підстави для застосування позовної давності тривалістю пять років та стягнення штрафних санкцій. При цьому, суд погодився із нарахуванням пені у розмірі 73 144,92 грн., тобто за період, який перевищує спеціальну позовну давність, та прийшов до висновку щодо зменшенні пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України до 49 289,72 грн., відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені з тих підстав, що така пеня вже була стягнута іншим судовим рішенням.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та Григорець (на теперішній час ОСОБА_3) І.О. укладено договір споживчого кредиту № KRK0RX10430418, відповідно до якого банком відповідачу надано грошові кошти у розмірі 9 878,00 грн. на строк 18 місяці з 20.12.2006р. по 19.06.2008р. включно зі сплатою 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 217,32 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 898,0 грн., а відповідач зобовязалася повернути кредит, сплатити відсотки, винагороду та комісію у порядку та строки визначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам.

Договір укладено шляхом підписання Григорець (на теперішній час ОСОБА_3) І.О. заяви позичальника щодо надання вищеперерахованих банківських послуг, в якій остання зазначила, що заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») та Тарифами становлять укладений між нею та банком кредитно-заставний договір.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Своїм підписом Григорець (на теперішній час ОСОБА_3) І.О. підтвердила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання споживчого кредиту, які їй були надані для ознайомлення у письмовому вигляді.

Зазначене свідчить про те, що Григорець (на теперішній час ОСОБА_3) І.О. приєдналася до запропонованих ПАТ КБ «ПриватБанк» умов договору, а відтак погодилася з його умовами.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором станом на 26.02.2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 108 421,53 грн., яка складається з: 9 878,00 грн. заборгованість за кредитом; 39 702,93 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 911,76 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 49 289,72 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 грн. штраф (фіксована частина); 5 139,12 грн. штраф (процентна складова), яка була стягнута з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетроська від 07 травня 2013 року (а.с. 75), яке набрало чинності 17.05.2013 року.

У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетроська від 07 травня 2013 року (а.с. 75), яке набрало чинності 17.05.2013 року, вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 5 139,12 грн. (процентна складова) за порушення умови виконання кредитного договору №KRK0RX10430418 від 20.12.2006 року, тобто судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що цим договором передбачена така відповідальність позичальника ОСОБА_3, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для зясування питання щодо ознайомлення позичальника з Умовами надання споживчого кредиту, пунктом 5.3. яких передбачено обовязок позичальника сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Разом з тим, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як вбачається з пункту 5.3. Умов надання споживчого кредиту, які є невідємною частиною кредитного договору, штраф нараховується банком за порушення строків виконання грошового зобовязання.

У звязку з тим, що нарахування штрафу носить разовий характер, в той час як штраф за зазначене порушення умов договору стягнуто з ОСОБА_3 заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетроська від 07 травня 2013 року, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу (фіксованої його частини та процентної складової) задоволенню не підлягають.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Пунктом 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених Заявою та п.п. 3.2.2., 3.2.3. даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

Отже, оскільки, судове рішення про задоволення вимог кредитора боржник не виконала, колегія суддів приходить до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на нарахування пені після закінчення строку дії договору до повного виконання боржником взятих на себе зобовязань.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 2739цс15 від 21.09.2016 року, ухваленою за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення пені за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором №KRK0RX10430418 від 20.12.2006 року за період з 26 лютого 2013 року по 19 листопада 2015 року в розмірі 23 855,20 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права при зменшенні розміру пені у відповідності до ч.3 ст. 551 ЦК України є обґрунтованими.

Так, поняття неустойки надане в ч.1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) - є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобовязання.

У п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подавала до суду першої інстанції заяву про застосування ч.3 ст. 551 ЦК України (а.с. 58-59), однак ч.3 ст. 551 ЦК України передбачене право суду зменшити розмір неустойки за певних обставин лише через неспівмірність розміру нарахованої пені з розміром основного зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 станом на 19.11.2015 року має заборгованість за кредитним договором №KRK0RX10430418 від 20.12.2006 року в частині виконання основного зобовязання у наступному розмірі: 9878,00 грн. заборгованість за кредитом, 39 702,93 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 911,76 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, що значно перевищує розмір пені, який нараховано позивачем, а тому відсутні підстави для її зменшення.

Також, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, в якій просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. (а.с. 58-59).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно пункту 5.5. Умов надання споживчого кредиту, які є невідємною частиною кредитного договору, сторони погодились, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, винагороди, процентів, штрафів становить 5 років.

Оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до пяти років відповідно до пункту 5.5. Умов надання споживчого кредиту, це відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та свідчить про дотримання банком строків позовної давності та про наявність правових підстав для стягнення неустойки (пені) в розмірі 23 855,20 грн. за період з 26 лютого 2013 року по 19 листопада 2015 року, що не перевищує пятирічного строку позовної давності, з огляду на звернення позивача до суду з даним позовом у грудні 2015 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по цивільній справі №6-144цс14 від 24 вересня 2014 року, ухваленій за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме про стягнення пені у розмірі 23 855, 20 грн..

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат, а тому колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 2 733,80 грн. (а.с.1, 112).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пеню за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором №KRK0RX10430418 від 20.12.2006 року станом на 19 листопада 2015 року у розмірі 23 855 (двадцять три тисячі вісімсот пятдесят пять) гривень 20 (двадцять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 2 733 (дві тисячі сімсот тридцять три) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: