Ухвала

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», треті особи: Київська міська державна адміністрація, Київська міська профспілка працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» (далі - КП «Плесо»), у якому просила суд визнати незаконним наказ КП «Плесо» від 08 червня 2015 року за № 108-к/тр «Про звільнення ОСОБА_3» у частині її звільнення з посади заступника начальника служби утримання лінійних гідротехнічних споруд (далі - служба УЛГТС); визнати незаконними накази відповідача від 10 березня 2015 року № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури» та від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису» в частині скорочення посади заступника начальника служби УЛГТС, яку вона обіймала; поновити її на цій посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36 225 грн і моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 06 листопада 2002 року її було призначено на посаду інженера з озеленення служби УЛГТС до державного КП «Плесо».

З 02 січня 2008 року її було переведено на посаду заступника начальника служби УЛГТС.

На підставі розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 квітня 2008 року № 502 державне комунальне підприємство «Плесо» перейменовано у КП «Плесо».

Вказувала, що 29 травня 2015 року її було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до наказу № 97 к/тр.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у період з 29 травня 2015 року по 05 червня 2015 року, на підставі наказу від 08 червня 2015 року № 108-к/тр дату її звільнення було замінено на 08 червня 2015 року.

Позивач зазначала, що 17 березня 2015 року її було ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення з посади, зі змісту якого вона дізналася, що підставою його видання є накази від 10 березня 2015 року № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури» та від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису», однак на її прохання про ознайомлення з цими наказами їй було відмовлено із посиланням на конфіденційність інформації, що міститься у них.

Вважала, що її звільнення відбулося без законних на те підстав, з порушенням порядку вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, без урахування гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів, тому є незаконним.

Посилаючись на вказані обставини просила суд позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Про звільнення ОСОБА_3» від 08 червня 2015 року № 108-к/тр.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника служби утримання лінійних гідротехнічних споруд КП «Плесо» з 08 червня 2015 року.

Стягнуто з КП «Плесо» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36 433 грн 76 коп. та моральну шкоду у сумі 1 000 грн, а всього суму 37 433 грн 76 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у розмірі 4 347 грн 21 коп.

У касаційній скарзі КП «Плесо» просить скасувати рішення та ухвалу судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з 06 листопада 2002 року ОСОБА_3 була прийнята на посаду інженера з озеленення служби УЛГТС ДКП «Плесо».

Наказом ДКП «Плесо» від 01 квітня 2004 року № 54-к ОСОБА_3 було переведено на посаду фахівця служби УЛГТС.

Відповідно до наказу від 01 жовтня 2007 року № 193-к ОСОБА_3 було переведено на посаду провідного інженера садово-паркового господарства служби УЛГТС.

Згідно з наказом від 02 січня 2008 року № 1-к ОСОБА_3 була переведена на посаду заступника начальника служби УЛГТС, яку займала до звільнення.

На підставі розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 квітня 2008 року № 502 ДКП «Плесо» перейменовано у КП «Плесо».

Також встановлено, що 17 березня 2015 року ОСОБА_3 було вручено попередження про наступне вивільнення із займаної посади з 29 травня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з посиланням на зміни структури та штатного розпису КП «Плесо» відповідно до наказу від 10 березня 2015 р. № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури» та від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису». Цим попередженням ОСОБА_3 запропоновано переведення на посаду робітника з благоустрою мобільної бригади служби утримання водних об'єктів.

29 травня 2015 р. ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно наказу № 97-к/тр. Запис у трудовій книжці про звільнення позивача значиться, як недійсний, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 з 29 травня 2015 року по 05 червня 2015 року перебувала на лікарняному.

Наказом КП «Плесо» від 08 червня 2015 року № 108-к/тр ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 08 червня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників та відмовою останньої від переведення на іншу роботу на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не було запропоновано вакантних посад відповідно до нового штатного розпису підприємства, які б відповідали освіті, посаді та кваліфікації останньої.

Крім того, судами зазначено, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням вимог ст. 252 КЗпП України, оскільки з поданням до Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг про надання згоди на звільнення члена профспілки ОСОБА_3 відповідач звернувся вже під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 відповідачу було відмовлено.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно зі ст. 49-4 КЗпП України зайнятість суспільно корисною працею осіб, які припинили трудові відносини з підстав, передбачених цим Кодексом, при неможливості їх самостійного працевлаштування, забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». Ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов'язаних з вивільненням працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, наказом КП «Плесо» від 10 березня 2015 року № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури» виведено із структури підприємства службу УЛГТС,у якій працювала позивач.

Наказом генерального директора КП «Плесо» від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису» на виконання п. 5 наказу від 10 березня 2015 року № 20 було внесено зміни до штатного розпису.

Вказаним наказом зі штатного розпису виведено наявні посади у службі УЛГТС, у тому числі посаду, яку займала позивач.

Водночас введено до штатного розпису, серед іншого, службу утримання водних об'єктів (посади трьох заступників начальника служби, двох провідних інженерів), мобільну бригаду служби УВО (посада провідний інженер), службу гідротехнічних споруд та підводно-технічних робіт ( посада - провідного інженера), Відділ з розвитку прибережної інфраструктури (посади - провідний фахівець та інженер). Також у штатному розписі, який вводився в дію з 01 червня 2015 року у переліку посад наявні заступник начальника відділу, провідний інженер-землевпорядник.

Тобто, наведений перелік нових посад відповідає досвіду та спеціальності ОСОБА_3, однак вони їй запропоновані не були.

З попередження про наступне вивільнення від 17 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 було запропоновано посаду робітника з благоустрою мобільної бригади служби утримання водних об'єктів, проте від запропонованої посади остання відмовилась.

У день звільнення, 08 червня 2015 року, ОСОБА_3 було запропоновано список вакантних посад із 13 найменувань, що включали посади робітників, головного механіка спеціалізованої водолазної служби, водія автотранспортних засобів ІІІ класу, машиніста, прибиральників, фельдшера та водолаза.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що посади, які були запропоновані не відповідають фаху позивача, яка має вищу освіту за спеціальністю гідрогеологія.

Крім того, відповідно до ст. 43-1 КЗпП Українирозірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

За нормою ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Проте у порушення вимог трудового законодавства КП «Плесо» не зверталось з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3, про що свідчить лист Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфері послуг від 28 липня 2015 року.

З таким поданням відповідач звернувся вже після звернення ОСОБА_3 із указаним позовом.

Так, згідно з витягом з протоколу № 7 засідання президії Київської міської ради профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг від 13 серпня 2015 року за результатами обговорення подання відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору роботодавця із ОСОБА_3

В обґрунтування прийнятого рішення зазначено про те, що позивача було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, а саме: ст. 252 КЗпП України та ст. ст. 22, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», запропонована при звільненні ОСОБА_3 вакансія робітника з благоустрою є посадою низької кваліфікації, що не відповідає кваліфікації позивача, яка має вищу освіту, безперервний стаж, подяки за виконання функціональних обов'язків від керівництва підприємства; відсутність вільної посади з урахуванням кваліфікації, досвіду трудової діяльності керівництвом підприємства на час звільнення ОСОБА_3 не підтверджена, що є порушенням ст. 49-2 КЗпП України, також порушено переважне право на залишення на роботі, оскільки у родині позивача не має інших працівників із самостійним заробітком.

У протоколі № 66 розширеного засідання профспілкового комітету КП «Плесо» від 21 травня 2015 року зазначено про те, що профком не дає згоди на розірвання трудового договору із ОСОБА_3, оскільки остання має тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві з 2002 року, вдова, в родині не має інших працівників із самостійним заробітком (молодший син студент денної форми навчання, батьки - інваліди та пенсіонери), у 2003 році отримала подяку від керівництва підприємства за сумлінне виконання функціональних обов'язків, 23 квітня 2015 року була обрана до складу профкому підприємства на звітно-виборній профспілковій конференції.

Отже, рішення профспілкового комітету КП «Плесо» про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем було достатньо аргументоване та містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача щодо відсутності на це також згоди вищестоящого виборного органу профспілки і неврахування роботодавцем переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівника, що є самостійною підставою для поновлення позивача на роботі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а отже, наявні правові підстави для поновлення останньої на роботі, стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої їй моральної шкоди.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська