Ухвала

іменем україни

01 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство «Нікопольське міжміське Бюро технічної інвентаризації», про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що наприкінці 1998 року він вирішив приватизувати квартиру АДРЕСА_1, в якій був зареєстрований та постійно проживав. На час приватизації у спірній квартирі він був зареєстрований один, а його колишня дружина ОСОБА_7 разом з їх неповнолітньою дочкою - відповідачем по справі ОСОБА_8 з 09 вересня 1997 року були зареєстровані у квартирі № АДРЕСА_4, тобто на час приватизації спірної квартири відповідач ОСОБА_5 не була зареєстрована та не проживала у спірній квартирі.

14 грудня 1998 року він особисто підписав заяву на приватизацію спірної квартири, в якій вказав лише себе, як набувача квартири, а ОСОБА_7 надала письмову згоду на приватизацію ним одноособово квартири та їй він доручив займатись оформленням документів для приватизації квартири у зв'язку з зайнятістю на роботі. Через деякий час вона повідомила про завершення приватизації та показала йому технічний паспорт на квартиру, де він був вказаний її власником. Тому він був впевнений, що є єдиним власником спірної квартири.

ЖРЕД-9 було видано довідку, до якої помилково була включена, як прописаний член сім'ї його донька, відповідач по справі, ОСОБА_5, яка на той час була прописана за іншою адресою. Оскільки її прописка у спірній квартирі не відповідає дійсності, права на участь у приватизації вона не мала, а спірне майно набуте нею безпідставно - на підставі цієї довідки ЖРЕД-9 від 14. грудня 1998 року орган приватизації виніс розпорядження № 5052 від 05 січня 1999 року про передачу ОСОБА_4 у приватну спільну власність квартири АДРЕСА_1 та видав свідоцтво про право власності на житло від 05 січня 1999 року, згідно з яким спірна квартира у рівних частках належить йому та ОСОБА_5

Про те, що ОСОБА_5 є власником 1/2 частини спірної квартири він дізнався лише на початку червня 2011 року, коли його викликали до відділу ДВС та вручили постанову про відкриття виконавчого провадження від 06 квітня 2011 року про вселення відповідача ОСОБА_5 у спірну квартиру. Того ж дня він отримав копію заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18 січня 2011 року, з якого йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 є співвласником спірної квартири з дати приватизації квартири.

Переглянувши вдома правовстановлюючі документи на спірну квартиру, він побачив, що у свідоцтві про право власності на житло, виданому Нікопольським житлово-експлуатаційним об'єднанням 05 січня 1999 року, відповідач вказана як співвласник спірної квартири.

З урахуванням вказаного позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати незаконним розпорядження органу приватизації від 05 січня 1999 року № 5052; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 січня 1999 року, видане Нікопольським житлово-експлуатаційним об'єднанням згідно з розпорядженням від 05 січня 1999 року № 5052, на квартиру АДРЕСА_1.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано виходив із безпідставності позовних вимог.

Так, судами встановлено та вбачається із матеріалів справи, що з 02 лютого 1977 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який був розірваний 10 березня 2009 року.

Від шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_7 мають доньку - ОСОБА_8, яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на ОСОБА_5.

З 09 січня 1996 року позивач разом з дружиною ОСОБА_7 та донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ОСББ «Злагода» від 08 жовтня 2012 року № 345. В указаній довідці зазначено, що ОСОБА_7 разом з дочкою, відповідачем по справі, з 04 вересня 1997 року були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Згідно з довідкою КП «ЖЕК-3» від 06 червня 2011 року № 394, ОСОБА_7 разом з дочкою з 09 вересня 1997 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4.

Із картки прописки за формою-А вбачається, що ОСОБА_7 вибула з місця реєстрації: АДРЕСА_1 та з 09 вересня 1977 року була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_4 разом із донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до іншої картки прописки за формою-А з відміткою про прописку 09 вересня 1997 року за адресою: АДРЕСА_4 на ім'я ОСОБА_7, вбачається наявність запису про дитину «ОСОБА_8 - 1982 зареєстрована у батька», який закреслено.

З карток-прописок вбачається прописка-виписка ОСОБА_5 за 14 січня 2000 року, 27 вересня 2005 року, 15 серпня 2006 року, 11 листопада 2008 року за адресою: АДРЕСА_4.

З копії інвентаризаційної справи № 5052-9, заведеної щодо квартири АДРЕСА_1, заведеної КП «Нікопольське МБТІ», вбачається, що 14 грудня 1998 року ОСОБА_4 особисто написав заяву, згідно з якою просив оформити для передачі у приватну спільну власність квартиру АДРЕСА_1 та визначив себе уповноваженим власником квартири.

Того ж дня, 14 грудня 1998 року, ОСОБА_7 дала згоду на приватизацію цієї квартири чоловіком ОСОБА_4

На підставі довідки про склад сім'ї наймача квартири, яка була видана ЖРЕД-9, згідно з якою у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_4 і його дочка ОСОБА_8, органом приватизації 05 січня 1999 року було прийнято розпорядження на підставі якого 05 січня 1999 року Нікопольським житлово-експлуатаційним об'єднанням на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1, згідно з яким ця квартира належить їм в рівних частках.

З указаного вбачається, що звертаючись до органу приватизації з заявою ОСОБА_9 особисто зазначив, що просить оформити передачу спірної квартири в приватну спільну власність та визначити його уповноваженим власником квартири. Для приватизації квартири ЖРЕД-9 була видана довідка про склад сім'ї наймача квартири, в якій зазначено, що в квартирі на момент приватизації проживають дві особи.

На підставі вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що орган приватизації правомірно видав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, загальною площею 43,1 кв. м не лише на ім'я позивача ОСОБА_4, а і на його доньку ОСОБА_8, яка на час приватизації була зареєстрована в квартирі, що відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

З урахуванням вказаного апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана І.М. Завгородня Л.М. Мазур