АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якому просив суд позбавити відповідача ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням та усунути перешкоди у праві користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року у задоволенні

позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Унікальний номер справи: 755/10802/15-ц 5/7855/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/27962016
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Вважає, що при його ухваленні судом не було встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема судом не було взято до уваги той факт, що 07 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, а відтак ОСОБА_2 тривалий час не є членом сім'ї позивача. та не надано підтвердження компетентних органів, факту не доступу Відповідача до квартири.

Посилається, що Відповідач не є співвласником квартири позивача, а також не проживає в квартирі більше шести місяців, не бере та ніколи не брав участі в утриманні квартири позивача, не сплачував комунальні послуги, не здійснював її ремонт.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру № Г199585 від 21.12.1972 р. позивач ОСОБА_1 з сім'єю в складі чотирьох осіб отримав квартиру АДРЕСА_1.

Згідно наявної у справі довідки ЖРЕО-407 від 22.04.2015 року, в квартирі зареєстровані в установленому законом порядку 7 осіб: позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та відповідач - ОСОБА_2

Згодом між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано у встановленому порядку шлюб. У шлюбі була народжена дочка - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2010 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, даним рішенням суду також були встановлені факти того, що спільна дочка ОСОБА_4 знаходиться на утриманні ОСОБА_3, а ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини та матеріально її не забезпечує.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року відповідач ОСОБА_2 був позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_2 не приділяє уваги своїй дочці, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні, застосовує фізичну силу відносно неї.

На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_8, треті особи: КП УЖГ Дніпровського району м. Києва, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про вселення, встановлення (визначення) порядку користування квартирою, зміну договору найму житлового приміщення, відповідача було вселено до квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні 16.12.2015 року відповідачем ОСОБА_2 було вказано, що з грудня 2013 року він не проживає у спірній квартирі. Відповідач зазначив, що йому чинять перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних фактів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надав суду акти від 08.10.2014 р., 26.12.2014 р., 13.02.2015р., 17.04.2015р., які були складені і підписані мешканцями квартир АДРЕСА_2 про те, що ОСОБА_2 з 18.12.2013 року не проживає в квартирі і не сплачує за комунальні послуги.

Згідно ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців.

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, суд першої інстанції невірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищевказаної позовної вимоги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не є членом родини апелянта з моменту розірвання шлюбу рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк може бути продовжений наймодавцем за заявою відсутнього, а в разі спору - судом. Разом з тим, вказана норма не стосується права зберігання жилого приміщення за особою, що не є членом родини наймача.

Пункт 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., згідно якого під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю(постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11).

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає за можливе частково задовольнити вимоги апеляційної скарги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог апелянта про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку колегія суддів надходить до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації особи, яку позбавили права на користування жилим приміщенням є передчасними, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382- IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення у справі; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

Позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: