провадження 4-с/201/130/2016
УХВАЛА

02 грудня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересована особа: начальник Ленінського відділу державної виконавчої служби в м. Дніпропетровську Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця неправомірними, скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 22 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення сум і витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Вказане рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання.

ОСОБА_1 17 листопада 2016 року звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 Вказана скарга уточнювалася.

У вказаній скарзі заявник вказав на те, що державний виконавець не вчиняв дій щодо фактичного стягнення, повернення коштів чи майна стягувачу та він не мав права виносити постанови про стягнення заявника (боржника) виконавчого збору.

Заявник вважає, що дії державного виконавця щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору є незаконними та просить поновити йому строк на оскарження постанов ВП № 46034534 та ВП №46034491, визнати неправомірними дії головного державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ ОСОБА_5 щодо винесення постанов від 03 квітня 2015 року ВП № 46034534 та від 22 червня 2015 року ВП №46034491 і скасувати зазначені постанови про стягнення виконавчого збору, задовольнивши його скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

В судове засідання заявник надав письмову заяву слухати скаргу без його участі, вимоги скарги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі. Начальника Ленінського ВДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 до суду надано лист в якому останній прохав дану скаргу розглядати без його участі. Вказаним, на думку суду, проти скарги фактично не заперечував. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 1 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 1997 року N 1396/97, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо забезпечення реалізації державної правової політики. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями встановленими статтею 386 ЦПК України. Статтею 386 ЦПК України визначено вичерпний перелік осіб, за участю яких суд розглядає скаргу, а саме: за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржують ся, присутність інших учасників виконавчого провадження законом не передбачена, в звязку з чим суд не має правових підстав для залишення скарги без розгляду або повернення її заявнику через не залучення до розгляду скарги інших учасників виконавчого провадження.

Перевіривши матеріали скарги і цивільної справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає уточнену скаргу обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року, яке у встановленому законом порядку набрало законної сили, позовні вимоги задоволено, а саме: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 березня 2013 року в сумі 2590000 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 березня 2013 року в сумі 2590000 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 березня 2013 року в сумі 2590000 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 березня 2013 року в сумі 2590000 грн.; стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 березня 2013 року в сумі 1295000 грн.; стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 штрафні санкції за договорами позики від 01 березня 2013 року в сумі 129500 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 1827 грн. з кожного з них. По справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання.

З урахуванням зазначеного постановами від 15 січня 2015 року головним державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ ОСОБА_5 відкрито виконавчі провадження за номером ВП № 46034534 та ВП №46034491 за заявою стягувача про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг 2590000 грн. та про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг 2590000 грн. по виконавчих листах №201/13712/14-ц, які видано Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 05 січня 2015 року. Окрім цього даними постановами, в п. 2 було надано боржнику (скаржнику) строк до 22 січня 2015 року самостійно виконати вимоги виконавчих документів. Пунктом 3 було зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаного з організацією та проведенням виконавчих дій.

Судом встановлено, що в межах строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою мирного урегулювання спору, відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, уклали мирову угоду, з подання про затвердження якої державний виконавець звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, але ухвалою суду від 25 березня 2015 року в задоволенні подання було відмовлено та зазначена ухвала у встановленому законом порядку набрала законної сили, оскільки ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2015 року залишено без змін, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2015 року було відмолено у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Також було встановлено, що 03 квітня 2015 року головним державним виконавцем по виконавчому провадженню № 46034534 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору розмірі 259000 гривень, а 22 червня 2016 року по виконавчому провадженню № 46034491 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору розмірі 259000 гривень та у звязку з нездійсненням стягувачем авансування витрат, повязаних з оцінкою майна боржника, виконавчі документи, що були видані судом, постановами від 18 лютого 2016 року повернуто стягувачу, однак про вище вказані рішення державного виконавця (постанови про стягнення виконавчого збору) заявник дізнався лише 16 листопада 2016 року, коли звернувшись до нотаріуса з метою вчинення нотаріальних дій, йому було повідомлено про накладення арешту на все його майно на підставі оскаржуваних постанов.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень даного закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження. якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути предявлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження де вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

В свою чергу ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, якщо у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Верховний Суд України у правовій позиції у справі № 6-785цс 15 зазначив, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Натомість, державний виконавець не прийняв до уваги факту намагання зі сторони боржника врегулювати спір мирним шляхом та не вчинив жодних дій по примусовому виконанню рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи боржник та стягувач намагалися вирішити спір мирним шляхом ще у строк, наданий для добровільного виконання рішення суду, однак не по їх вині судом було відмовлено у задоволенні подання про затвердження мирової угоди. Після ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні подання про затвердження мирової угоди та залишення в силі даного рішення судами апеляційної та касаційної інстанцій, виконавчі листи було повернуто стягувачу.

Згідно до вимог ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

В свою чергу відповідно до приписів ч. 1 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у п. 18 розяснив, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Згідно ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах " надано роз'яснення, що відповідно до ст. 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Дані строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Як зазначається вище, про існування оскаржуваних постанов заявник дізнався тільки 16 листопада 2016 року, у звязку із чим строк на звернення до суду з вказаною скаргою пропущено з поважних причин та він підлягає поновленню.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що скарга підлягає задоволенню, а вищевказані дії державного виконавця з урахуванням встановлених обставин та наданих суду доказів є неправомірними, а оскаржувані його рішення підлягають скасуванню.

Не може суд прийняти до уваги будь-які заперечення інших осіб щодо зазначеного, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та обєктивно нічим не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим скаргу задовольнити та поновити строк для її подання, визнати дії головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 22.06.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 46034491 та щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 03.04.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 46034534 неправомірними, скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 про стягнення виконавчого збору від 22.06.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 46034491, а також скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 про стягнення виконавчого збору від 03.04.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 46034534.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. ст. 1, 22, 25, 27, 28 Закону України «Про виконавче провадження», Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 383 388, 210, 293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги.

Визнати дії головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 22 червня 2015 року у виконавчому провадженні ВП № 46034491 - неправомірними.

Визнати дії головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 03 квітня 2015 року у виконавчому провадженні ВП № 46034534 - неправомірними.

Скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 про стягнення виконавчого збору від 22 червня 2015 року у виконавчому провадженні ВП № 46034491.

Скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 про стягнення виконавчого збору від 03 квітня 2015 року у виконавчому провадженні ВП № 46034534.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -