УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_4 на дії державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дію за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаною скаргою посилаючись на те, що 23 липня 2014 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Валовіним О.В. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 14 липня 2014 року Івано-Франківським міським судом на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 24 червня 2014 року, яким її зобов'язано не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його до вказаної квартири. Надано термін для добровільного виконання рішення у семиденний строк.

Вказувала на те, що у порядку добровільного виконання судового рішення нею самостійно було допущено ОСОБА_6 до користування спірною квартирою, але в наступному він знявся з реєстрації за адресою зазначеної квартири.

Разом із тим, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління їй було надіслано вимогу про примусове виконання судового рішення. При цьому в реєстр виконавчих проваджень не внесено інформацію про зміну державного виконавця, про відкриття провадження.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила визнати дії старшого державного виконавця Валовіна О.В. та головного державного виконавця Стельмаха С.Л. при веденні виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого 14 липня 2014 року Івано-Франківським міським судом, незаконними; визнати нечинними та скасувати наступні документи виконавчого провадження: акт від 20 серпня 2014 року, акт від 10 березня 2015 року, акт від 12 травня 2015 року, вимогу державного виконавця від 22 квітня 2015 року, акт від 12 травня 2015 року; подання до суду від 19 травня 2015 року, постанову від 16 липня 2015 року про примусове виконання рішення суду; зобов'язати начальника Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції винести постанову про закінчення виконавчого провадження від 23 липня 2014 року у зв'язку із закінченням строку, передбачено законом для відповідного виду стягнення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2016 року, у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, задовольнити її скаргу.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні скарги, суди на підставі поданих доказів, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення Закону України «Про виконавче провадження», дійшли правильного висновку про те, що 23 липня 2014 року стягувач подав заяву про примусове виконання рішення суду і державний виконавець обґрунтовано виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої було направлено боржнику і вона після її отримання не скористалася правом на оскарження. Крім того, заявником не доведено, що нею у добровільному чи примусовому порядку виконано рішення суду про вселення, отже, постанова про примусове виконання рішення суду державним виконавцем прийнята обґрунтовано. Також суди вірно вважали, що оскільки рішення суду боржником не виконано, окремі документи виконавчого провадження, які оскаржуються, не порушують прав заявника як боржника у виконавчому провадженні, то підстави для визнання дій державних виконавців неправомірними та підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 1 ст. 342 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити ухвали без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик