ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про визнання договору удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частини спадкового майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання угод удаваними, визнання відчуженого за такими угодами майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації за відчужене спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_7, після смерті якого вона звернулась до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини. Після смерті батька випадково їй стало відомо, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, яка є спадкоємцем 1 черги, були придбані у ОСОБА_8 житловий будинок та дві земельні ділянки, однак замість договору купівлі-продажу між сторонами був укладений договір дарування на ім'я відповідачки з метою уникнути сплати податку. Вважає, що такі договори дарування укладено з метою приховати дійсний правочин, оскільки фактично сторони уклали договір купівлі-продажу. Таким чином, зазначене нерухоме майно було придбане в період шлюбу батька з ОСОБА_3, тому воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у якому ? належить померлому ОСОБА_7 спадкоємці ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовилися від своїх часток у спадщині на користь позивачки, у зв'язку з чим вона має право на спадкування 3/8 часток у спадщині після смерті батька ОСОБА_7 Однак, у зв'язку з подальшим відчуженням нерухомого майна на користь третьої особи ОСОБА_6, який є добросовісним набувачем, позивач має право на компенсацію вартості частини спадкового майна.

На підставі зазначеного, з урахуванням зміни розміру позовних вимог, просила договори дарування житлового будинку та земельних ділянок визнати удаваними угодами, визнати ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га по АДРЕСА_2 цільовим призначенням для обслуговування будинку та ? частину земельної ділянки площею 0,1775 га по АДРЕСА_2 цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства - спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості належних їй 3/8 частин спадкового майна в розмірі 3/8 частини від ринкової вартості відчуженого майна, що становить 170990,24 грн.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічним викладеним у позові, просили вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Третя особа в судовому засіданні надав пояснення щодо обставин придбання ним 17 липня 2015 року у ОСОБА_3 житлового будинку та земельних ділянок.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що вона була сусідкою родини ОСОБА_3 в с. Фастівець, надала пояснення щодо проживання цієї сім'ї у спірному будинку, однак зазначила, що обставини та правова природа набуття права власності на цей будинок їй невідома.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтві про народження серії НОМЕР_1, виданого Барабашською сільською Радою Хасанського району Приморського краю 01.11.1979 року, ОСОБА_12 є донькою ОСОБА_7 (т.1 а.с. 14).

15 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського МРУЮ Київської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_12 ОСОБА_13, після чого ОСОБА_12 змінила прізвища на «ОСОБА_12» (т.1 а.с. 15).

З наведеного виходить, що ОСОБА_5 є рідною донькою ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського МУЮ у Київські області зроблено актовий запис № 444 (т.1 а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_7 відкрита спадкова справа №50/2015.

Відповідно до поданих приватному нотаріусу Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовій О.А. заяв від 13.08.2015 року та 08.01.2016 року, ОСОБА_9 (донька спадкодавця) та ОСОБА_10 (мати спадкодавця) відмовились від належних ним часток у спадковому майні на користь позивачки ОСОБА_5 (т.1 а.с. 175-176).

Згідно зі свідоцтвом про одруження, 16 квітня 2004 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з ОСОБА_16, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського МРУЮ Київської області зроблено актовий запис № 48 (т.1 а.с.17).

Таким чином, після смерті ОСОБА_7 спадкоємцями 1 черги є ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до договору дарування житлового будинку від 30.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1024, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_3

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 30.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1026, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку 0,2500 га, наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території АДРЕСА_4

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 30.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1026, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку 0,1775 га, наданої для введення особистого селянського господарства, що розташована на території АДРЕСА_5 (т.1 а.с. 203).

30.12.2004 року на ім'я ОСОБА_3 на підставі зазначених договорів дарування земельних ділянок від 30.04.2004 року були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (т.1 а.с. 22-23).

Як вбачається з письмової розписки від 01 травня 2004 року, ОСОБА_17 отримала від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 25 000 грн. за продаж йому та його родині, належний їй будинок з господарством за адресою АДРЕСА_6. Гроші отримала повністю та ніяких претензій не має (а.с. 163).

Таким чином предметом даного позову є удаваність укладених між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 договорів дарування нерухомого майна.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Звертаючись до суду із позовом позивач посилався на те, що вказані договори дарування є удаваними правочинами, оскільки насправді сторони мали на меті укладення договорів купівлі - продажу.

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Тобто, в силу приписів статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для встановлення спрямованості волі на укладення спірних правочинів судом була допитана в якості свідка ОСОБА_8, яка виступала дарувальником у спірних угодах. ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердила факт продажу житлового будинку та земельних ділянок та відсутності у неї наміру дарування цього майна, оскільки договори дарування були оформлені на прохання ОСОБА_3 Також свідок підтвердила обставини написання нею розписки про отримання 25000 грн. за продаж родині ОСОБА_3 нерухомого майна та її достовірність.

Так, з показів ОСОБА_8 достовірно вбачається, що вона, як сторона договорів дарування, не мала на меті передати безоплатно ОСОБА_3 майно у власність, оскільки передача цього майна відбулась за умови сплатити за нього встановленої грошової суми.

Крім того, судом враховується, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що всі домовленості про продаж житлового будинку з нею вели ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_7, гроші вона отримала саме за продаж належного їй майна, про що нею було надано розписку.

Суд, оцінивши показання свідків у сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до них, приймає зазначені свідчення в якості належних доказів по справі.

Судом також враховується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не є родичами між собою, не є близькими особами, а тому подарунок такого коштовного майна незнайомій особі не є природнім і вмотивованим, що також дає підстави вважати укладені між ними правочини удаваним.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що укладені 30.04.2004 року договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М., є удаваним, тому слід визнати, що його сторонами 30.04.2004 року вчинено договори купівлі-продажу цього нерухомого майна.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Безспірних, достовірних та достатніх доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 57, 58 ЦПК України, про те, що спірне нерухоме майно придбана ОСОБА_3 за власні кошти відповідачка не надала.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірне нерухоме майно придбане за час зареєстрованого між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 шлюбу, то відповідно до статей 60, 70 СК України воно є спільною сумісною власністю і належить подружжю у рівних частках по 1/2.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_8 та земельні ділянки розміром 0,2500 га та розміром 0,1775, що розташовані по АДРЕСА_7.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на частку в успадкованому майні - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав.

Згідно із статтею 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено учасниками процесу, ОСОБА_3 здійснила відчуження спірного нерухомого майна, а саме відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1413, ОСОБА_3 продала ОСОБА_18 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_8 за 64600,00 грн. (т.1 а.с. 117).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1416, ОСОБА_3 продала ОСОБА_19 земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_7 за 108800 грн. (т.1 а.с. 126).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1419, ОСОБА_3 продала ОСОБА_19 земельну ділянку розміром 0,1775 га цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_7 за 23100,00 грн. (т.1 а.с. 133).

Для застосування положень ч.2 ст. 213 ЦК України необхідно встановити: наявність у власності певного майна; безпідставне набуття такого майна відповідачем; неможливість повернути в натурі безпідставно набуте майно; відповідність заявленої до відшкодування вартості майна, його вартості на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Таким чином, під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що спірне нерухоме майна перебувало у власності ОСОБА_3, набуте нею на підставі удаваної угоди та неможливість повернення цього майна у зв'язку з відчуженням його третій особі, тому вимоги про відшкодування вартості належної частки у такому майні є обґрунтованими.

Разом з тим, при визначені розміру такої компенсації суд виходить з наступного.

Як вбачається зі звіту про оцінку майна № RS52-160409-003, проведеною ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», ринкова вартість житлового будинок № 100, загальною площею 55,4 кв.м., з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_7 складає 223 902,98 грн. (т.1 а.с. 236-265).

Відповідно до звітів про експертну оцінку земельних ділянок № RS52-160409-001 та № RS52-160409-002, проведеною ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» (т. 2, а.с. 1-48) земельна ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 має ринкову вартість без ПДВ 149 640 грн.; земельна ділянку, загальною площею 0,1775 га, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 має ринкову вартість без ПДВ 82 431 грн.

Саме виходячи з цих експертних звітів позивачем визначений розмір заявленої до відшкодування компенсації вартості майна.

Разом з тим, зазначені експертні звіти не можуть бути належними та допустимими у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказами у справі, оскільки навість у тексті цих звітів міститься застереження - «Звіт є дійсним за наявністю підпису Замовника на титульній сторінці». Як встановлено, підпису замовника ОСОБА_3 ці звіти не містять, більш того, ОСОБА_3 їх не замовляла. Оцінка проведена на вимогу позивачки, з порушенням встановленої процедури її проведення.

З наведеного виходить, що при розрахунку розміру грошової компенсації за частку 3/8 позивачки у спадковому майні необхідно виходити із вартості нерухомого майна на час його відчуження ОСОБА_6, яка склала у загальному розмірі 196500 грн., інших належних та допустимих доказів зміни його вартості сторони не надали.

Під час розгляду справи зазначену вартість відчуженого нерухомого майна відповідач по справі не спростувала, передбаченими ЦПК України правами щодо заявлення клопотання про визначення оцінки вартості майна у встановленому законом порядку не скористалась.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню грошова компенсація вартості спадкового майна після смерті ОСОБА_7, яка становить 3/8 частини його вартості та дорівнює 73687,50 грн.

Суд не враховує клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, яке обґрунтоване тим, що спірні договори дарування були укладені у 2004 році , а позивач звернувся до суду з позовом лише у 2015 році, тобто поза встановленим статтею 257 ЦК трирічним строком позовної давності.

Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначила позивач, після смерті батька вона під час упорядкування документів покійного випадково знайшла розписку ОСОБА_8 про отримання від ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 25 000 грн. за продаж йому та його родині, належний їй будинку, тобто лише у 2015 році їй стало відомо, що частка у спірному нерухомому майні належить померлому батьку, а тому вона має право заявити на нього спадкові вимоги.

Суд приймає до уваги, що на час смерті спадкодавець проживав у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою окремо від своєї доньки, вони не були пов'язані спільним побутом, доступу до його особистих речей та документації вона не мала, тому вважає логічними та послідовними пояснення позивачки щодо обставин обізнаності про порушення свого права.

Таким чином, суд констатує, що початок перебігу строку позовної давності в даному випадку не пов'язаний з моментом укладення правочинів, тому позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності.

Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем сплачено судового збору всього на суму 1641,46 грн.

Оскільки позов задоволений на суму 73687,50 грн. (43,09% від заявлених вимог), суд присуджує на користь позивача з судовий збір пропорційно до розміру задоволений вимог - в сумі 707,30 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 6, 10, 11, 60, 61, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Визнати удаваним договір дарування житлового будинку від 30.04.2004 року, укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1024; договір дарування земельної ділянки №1028 від 30.04.2004 року (№ВВВ 581345) площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_10 укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_3; договір дарування земельної ділянки №1026 від 30.04.2004 року (№ВВВ 581343) площею 0,1775 га, розташованої по АДРЕСА_10 укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_3.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_11 земельні ділянки площею 0,2500 га. та 0,1775 га., розташовані по АДРЕСА_12

спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості спадкового майна після смерті ОСОБА_7, яка становить 3/8 частини його вартості та дорівнює 73687,50 грн.

У задоволені іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_5 у сумі 707,30 грн.

Повний текст рішення виготовлений 14 червня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова