Справа №488/6211/14-ц 08.12.2016 08.12.2016 08.12.2016
Провадження №22-ц/784/2147/16
Справа № 488/6211/14-ц Головуючий першої інстанції: Безпрозванний В.В.
Провадження № 22-ц/784/2147/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.

за участю: прокурора Цвікілевич Н.В.,

представників позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 18 травня 2016 року у справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації, Державного підприємства «ОСОБА_6 лісове господарство» до ОСОБА_6 міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень ОСОБА_6 міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки із незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року прокурор Корабельного району м.Миколаєва в інтересах держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації, Державного підприємства «ОСОБА_6 лісове господарство» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень ОСОБА_6 міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки із незаконного володіння.

Позивач вказував, що пунктом 1.3 розділу 1 рішення ОСОБА_6 міської ради № 2/24 від 30 червня 2006 року ОСОБА_5 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 945 кв.м. за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, з наданням адреси: вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві. За пунктами 15, 15.2 розділу 4 рішення ОСОБА_6 міської ради № 17/46 від 09.11.2007 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 945 кв.м. за рахунок земель ДП ОСОБА_6 лісове господарство, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві. На підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_5 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №932944 від 22 вересня 2008 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 56.

Як зазначив прокурор, в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено, що вказана земельна ділянка надана ОСОБА_5 за рахунок земель державного лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП ОСОБА_6 лісове господарство. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 містить лише висновок про погодження вилучення земельної ділянки із земель ДП ОСОБА_6 лісове господарство" та ОСОБА_6 обласним управлінням лісового та мисливського господарства не погоджувався. Проте, ОСОБА_6 облдержадміністрація рішення про вилучення вказаної земельної ділянки у попереднього землекористувача - ДП ОСОБА_6 лісове господарство не приймала, а, отже, ОСОБА_6 міська рада незаконно вилучила у даного підприємства спірну земельну ділянку. Крім того, на думку прокурора, відповідачем ОСОБА_5 у встановленому законом порядку не було узгоджено з органом виконавчої влади з питань лісового господарства зміну цільового призначення земельної ділянки. Також, в порушення вимог ч. 4 ст. 35 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" відсутня обов'язкова державна експертиза вказаного проекту землеустрою. Прокурор зазначив, що способом відновлення становища, яке існувало до вилучення земельної ділянки державного лісового фонду на користь відповідача, є її витребування із незаконного володіння ОСОБА_5 у власність держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації та у користування ДП "ОСОБА_6 лісове господарство".

Посилаючись на викладене, просив поновити строк позовної давності, порушений з поважних причин; визнати незаконним та скасувати пункт 1.3 розділу 1 рішення ОСОБА_6 міської ради № 2/24 від 30.06.2006 року, за яким ОСОБА_5 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 945 кв.м. за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, з наданням адреси: вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві; визнати незаконними та скасувати пункти 15, 15.2 розділу 4 рішення ОСОБА_6 міської ради № 17/46 від 09.11.2007 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 945 кв.м. за рахунок земель ДП ОСОБА_6 лісове господарство, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві; визнати недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт серії ЯЕ №932944 від 22.09.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 945 кв.м. по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 56; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 945 кв.м., кадастровий номер :05:031:0014, вартістю 172660,00 грн., по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві у власність держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації та у користування ДП "ОСОБА_6 лісове господарство".

ОСОБА_6 міська рада позов визнала.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник - адвокат ОСОБА_4 позов не визнали. Заперечення на позов обгрунтовані тим, що спірні рішення міської ради ухвалені без порушень закону, тому набуття ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку відбулося на законних підставах. Крім того, просили застосувати позовну давність, для поновлення якої, на їх думку, відсутні поважні причини.

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 18 травня 2016 року визнано поважними причини пропущення позовної давності та поновлено прокурору Корабельного району м. Миколаєва строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Позов задоволено. Визнано незаконними та скасовано пункт 1.3 розділу 1 рішення ОСОБА_6 міської ради № 2/24 від 30.06.2006 року, пункти 15, 15.2 розділу 4 рішення ОСОБА_6 міської ради № 17/46 від 09.11.2007 року. Визнано недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт серії ЯЕ №932944 від 22.09.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 945 кв.м. по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 56. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 945 кв.м., кадастровий номер :05:031:0014, вартістю 172660,00 грн., по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві у власність держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації та у користування ДП "ОСОБА_6 лісове господарство". Стягнуто з ОСОБА_6 міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривень. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 1726,60 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Прокуратура Миколаївської області та ОСОБА_6 облдержадміністрація надали письмові заперечення, в яких просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до пункту пункту 1.3 розділу 1 рішення ОСОБА_6 міської ради № 2/24 від 30.06.2006 року ОСОБА_5 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 945 кв.м. за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, з наданням адреси: вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві (а.с. 154).

Пунктами 15, 15.2 розділу 4 рішення ОСОБА_6 міської ради № 17/46 від 09.11.2007 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 945 кв.м. за рахунок земель ДП «ОСОБА_6 лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві (а.с. 155).

На підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_5 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №932944 від 22.09.2008 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 56 (а.с. 33).

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка по вул. Гагаріна, 2/8 в м. Миколаєві вільна від забудов, будівельні роботи на ній не виконуються.

Обгрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду.

Згідно з частиною 2 статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі- ЗК) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до Конституції України та норм земельного законодавства всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі ЛК) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами прававласності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до статті 8 ЛК та статті 84 ЗК у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За статтею 9 ЛК у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом "Про розмежування земель державної та комунальної власності" № 1457-ІУ від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Документальним підтвердженням відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення та інших відомостей, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації, є данні Державного земельного кадастру (статті 181 - 184, 202 - 204 ЗК, Закони "Про Державний земельний кадастр" "Про землеустрій").

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 статті 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядуваннянадаютьсяв постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарськимпідприємствам,іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК та статті 21 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV "Про місцеві державні адміністрації" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, виходячи із системного аналізу зазначеного вище законодавства, на час виникнення спірних правовідносин документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 "Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області" державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, до складу якого увійшла і спірна земельна ділянка (а.с. 140-142).

Визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вона розташована у кварталі 43 урочище ОСОБА_6 лісництва, то дана ділянка належала до земель лісового фонду та перебувала у користуванні ДП "ОСОБА_6 лісове господарство".

Викладені обставини підтверджуються інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО "Укрдержліспроект" (а.с. 24-25), абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва станом на 1 січня 2004 року (а.с. 26), листом ОСОБА_6 обласного управління лісового та мисливського господарства від 08.08.2014р. (а.с. 29), зазначеними у Проекті організації та розвитку лісового господарства Державного лісового господарства "Миколаївліс" відомостями (а.с. 146-148), а також планшетам лісовпорядкування за 1973 та 2003 роки (а.с. 143 -148), оригінали яких було досліджено в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Посилання апеляційної скарги на недоведення позивачем належними доказами того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та перебувала у користуванні ДП «ОСОБА_6 лісове господарство», є безпідставними, оскільки суперечать встановленим обставинам спору та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини.

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин розмежування державної та комунальної власності у встановленому порядку проведено не було, то відповідно до статей 8-10 ЛК спірна ділянка не набула статусу комунальної власності.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на 2007 рік спірна земельна ділянка площею 945 кв.м. мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні державного підприємства "ОСОБА_6 лісове господарство".

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень державної адміністрації (стаття 31 ЛК та стаття 21 Закону "Про місцеві державні адміністрації").

Таким чином, ОСОБА_6 міська рада, приймаючи рішення № 2/24 від 30.06.2006 року та № 17/46 від 9 листопада 2007 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо наявності у ОСОБА_6 міської ради повноважень по розпорядженню спірною земельною ділянкою є необгрунтованими.

Судом також встановлені і інші порушення вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передача землі у власність фізичній особі для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення повноважним органом права користування попередного землекористувача та без зміни у передбаченому законом порядку цільового призначення.

Оскільки правомірність набуття прав власника або землекористувача земельної ділянки залежить від наявності або відсутності таких прав у інших осіб, передачі земльної ділянки у власність або користування іншій особі має передувати вилучення її у попереднього власника або землекористувача у встановленому законом порядку.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Відповідно до правил частин 2 та 4 статті 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами частин 1, 3 статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача ДП "ОСОБА_6 лісове господарство" у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК) повноважним органом не вилучалась та зміна цільового призначення не здійснювалась.

Оскільки рішення ОСОБА_6 міської ради № 2/24 від 30.06.2006 року (пункт 1.3. розділу 1) та № 17/46 від 9 листопада 2007 року (пункт 15, 15.2 розділу 4) щодо передачі землі у власність ОСОБА_5 прийняті міською радою всупереч діючому законодавству та з перевищенням повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про їх незаконність в цій частині.

У спорах, пов'язаних з правом власності або правом постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видані відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Тому суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що державний акт, який був виданий ОСОБА_5 на підставі оспорюваних рішень міськради також суперечить вимогам чинного законодавства.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Таким чином, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог прокуратури, суд повно та всебічно дослідив усі обставини, що мають значення для справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, та установивши, що спірна земельна ділянка, яка вибула з користування ДП "ОСОБА_6 лісове господарство" та виключена зі складу земель лісового фонду протиправно через прийняття ОСОБА_6 міською радою оскаржуваних рішень поза межами її повноважень, належить до земель лісового фонду та на час прийняття рішення про її відчуження перебувала в державній власності та вибула з володіння власника поза його волею, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки у відповідачки ОСОБА_5 у власність держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації та у користування ДП "ОСОБА_6 лісове господарство".

Хоча суд, в мотивувальній частині рішення і посилався на ст. 387 ЦК України, основний висновок про необхідність витребування земельної ділянки у відповідачки ОСОБА_5 у власність держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації, що відповідає вимогам статті 388 ЦК України, є правильним.

За такого, посилання апеляційної скарги на незаконність витребовування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача ОСОБА_5 є необґрунтованими.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява взагалі не містить посилання на норму права, якою позивач обґрунтовує вимогу про витребовування спірної земельної ділянки у відповідачки, а тому, на думку апелянта, позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Так, зі змісту позову вбачається, що зазначені позовні вимоги прокурор обґрунтовує приписами пункту 4 частини 2 статті 16 ЦК України, що передбача захист цивільних прав та інтересів шляхом відновлення станглвища,яке існувало до порушення.

Виходячи з того, що позов прокурора заявлено як в інтересах власника (держави) в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації, як розпорядника державного майна, так і в інтересах належного землекористувача (ДП "ОСОБА_6 лісове господарство"), право якого не було припинено у встановленому законом порядку, земельна ділянка має бути повернута у державну власність та користування державного підприємства. Така правова конструкція відповідає і наслідкам визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування про передачу спірної ділянки у приватну власність. Оскільки до прийняття цих рішень спірна ділянка перебувала у державній власності та у постійному користуванню державного підприємства, то саме такі дії і є відновленням становища, яке існувало до порушення.

Також не можна прийняти до уваги посилання апеляційної скарги на неврахування судом постанови Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-71цс12), в якій міститься висновок, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтею 140 Земельного кодексу України і є вичерпним.

Між тим, відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа № 6-523цс15) вищевказана норма закону встановлює вичерпний перелік таких підстав лише в разі, коли набуття цього права відбулося в установленому законом порядку. Проте у випадку визнання незаконним рішення, згідно з яким набуто право власності на спірну земельну ділянку, посилання на норми статті 140 ЗК України не можна визнати правильним. До того ж, ані позовна заява, ані оскаржуване рішення суду не містить посилання на ст. 140 ЗК України як підставу для задоволення позову.

Не встановлено колегією суддів і порушень судом вимог законодавства щодо юрисдикції спору.

Згідно зі ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі - суб'єкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

За приписами ч.1, 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За ст.122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі ст.ст. 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення ст.11 ЦК України, ст.ст. 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Посилання апелянта на порушення, на її думку, судом вимог процесуального закону у звязку із розглядом уточнених вимог позивача, не можуть бути прийняти до уваги з огляду на таке. Так, у позовній заяві прокурор просив зобовязати ОСОБА_5 повернути спірну земельну ділянку у власність держави в особі ДП "ОСОБА_6 лісове господарство". В період судового розгляду справи від прокурора та представника ОСОБА_6 обласної державної адміністрації надійшли письмові клопотання про уточнення даної вимоги: просили витребувати у ОСОБА_5 спірну земельну ділянку у власність держави в особі ОСОБА_6 обласної державної адміністрації та у користування ДП "ОСОБА_6 лісове господарство"(а.с. 157, 160). Отже, предмет та підстава позову позивачем фактично не змінювались.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, закріпленим частиною 1 статті 261 ЦК, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

ОСОБА_5 та її представник заявили про застосування позовної давності в суді першої інстанції (а.с. 66-77).

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Обгрунтовуючи дотримання строку позовної давності при зверненні до суду у листопаді 2014 року, прокурор та представник позивача ОСОБА_6 обласної державної адміністрації посилались на те, що про факт порушення права державної власності розпоряднику цієї власності - ОСОБА_6 обласній державній адміністрації стало відомо лише у листопаді 2014 року на час складання даної позовної заяви.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що факти незаконної передачі земельних ділянок в урочищі "Жовтневе" стали відомі лише в ході прокурорської перевірки, проведеної на підставі завдання прокуратури м.Миколаєва у період липня-серпня 2014 року. Ці доводи підтверджені копією постанови Корабельного району м. Миколаєва від 29.07.2016 року про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів (а.с. 236-237) та витягом з реєстру досудових розслідувань про порушення 5 серпня 2014 року кримінального провадження № 0000074 за фактом незаконногї передачі земель державної власності лісового фонду за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 363 КК України (а.с. 34).

Будь-яких відомостей про те, що розпорядник земель державної власності дізнався про порушення вимог земельного законодавства раніше, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів вважає, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави, про що відповідний орган державної влади (ОСОБА_6 обласна державна адміністрація) раніше не знав, здійснено в межах строків позовної давності, передбачених статтею 256 ЦК.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо спливу позовної давності на час звернення прокурора з даним позовом до суду є безпідставними.

Разом із тим, враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про визнання поважними причини пропущення позовної давності та поновлення прокурору Корабельного району м. Миколаєва строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом є помилковими. Отже, рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом виключення з резолютивної та мотивувальної частини рішення даного висновку суду.

Підстав для скасування чи зміни судового рішення в іншій частині колегія суддів, виходячи з наведених вище підстав, не вбачає.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року змінити.

Виключити з резолютивної та мотивувальної частини рішення висновок суду про визнання поважними причини пропущення позовної давності та поновлення прокурору Корабельного району м. Миколаєва строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя О.О. Данилова

Суддя Т.Б. Кушнірова