Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/772/16-ц
Провадження № 2/499/456/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"08" грудня 2016 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: судді Тимчука Р.М. при секретарі судового засідання Мельнику Р.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області цивільну справу за позовом Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Петрівська селищна рада Іванівського району Одеської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступними обставинами.

04 лютого 2016 року Іванівським районним судом Одеської області ( суддя Кравчук О.О.) було винесено заочне рішення по справі за № 499/1118/15-ц про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_2 до комунального закладу „Петрівський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 2 „Сонечко Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області про стягнення заробітної плати за вимушений прогул, та моральної шкоди та стягнув з Петрівської селищної ради на користь ОСОБА_2 : суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2239,95 грн. вирахуванням прибуткового податку й інших обовязкових платежів; моральну шкоду в розмірі 500,00грн; суму судового збору 1218,00грн.;

На користь бюджету стягнута суму судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп.

Після набрання законної сили, рішення було виконано Петрівською селищною радою в повному обсязі 06 квітня 2016 року, а саме: сума судового збору 487,20грн. перерахована до бюджету платіжним доручення № 15 від 06.04.2016р.; з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2239,95грн. , фактична заробітна плата склала 1803,15грн.( перерахована на с особову картку ОСОБА_2 в ОСОБА_3 пл. дорученням № 5 від 06.04.2016р., ), вирахування податку з доходу фіз.осіб в сумі 403,20грн. пл.. доручення № 12 від 06.04.2016р., сума єдиного внеску на загальне держ.страхування 492,79грн. пл. дорученням № 7 від 06.04.2016 р, суму військового збору 33,60грн. пл. дорученням № 3 від 06.04.2016р. суму моральної шкоди в розмірі 500,00грн перерахована на с особову картку ОСОБА_2 в ОСОБА_3 пл. дорученням № 13 від 06.04.2016р., суму судового збору 1218,00грн. перерахована на особову картку ОСОБА_2 в ОСОБА_3 пл. дорученням № 13 від 06.04.2016р.

Відповідачка ОСОБА_1 була призначена на посаду завідувача Петрівським дошкільним навчальним закладом з 02 липня 2015 року наказом відділу освіти Іванівської РДА (надалі ВО ІРДА) за № 73-к від 30.06.2015р. І виконувала обовязки завідувача до16 січня 2016 року згідно наказу ВО ІРДА № 04-к від 16.01.2016 року, коли була звільнена відповідно до п. 1. ст. 36 КЗоП України.

ОСОБА_1 у якості керівника і згідно р. 3 п. 3.11 Посадової інструкції мала право на прийом та звільнення підлеглих працівників садку на умовах, передбачених чинним законодавством України. Однак звільнення вихователя ОСОБА_2 було зроблено с порушенням закону, тому наказом начальника відділу освіти Іванівської РДА наказ про звільнення був відмінений. Таким чином, незаконними діями відповідачки ОСОБА_1 яки спричинили подання позову ОСОБА_2 до суду та ухвалене рішення судом, і надалі його виконання, завдали Петрівській селищній раді майнову шкоду у загальній сумі 4937грн.94 коп.

16 червня 2016 року на адресу ОСОБА_1 була направлена претензія №03-05/293, яку вона отримала 22.06.2016 року. Відповідачці було запропоноване добровільно у місячний термін відшкодувати суму шкоди, визначену судовим рішенням. Однак претензія залишена без відповіді в звязку з цим представник позивача звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав.

Відповідачка позов визнала, зазначила, що позов не визнає послалася на п.4 ст..1191 ЦК України.

Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була призначена на посаду завідувача Петрівським дошкільним навчальним закладом з 02 липня 2015 року наказом відділу освіти Іванівської РДА (надалі ВО ІРДА) за № 73-к від 30.06.2015р. І виконувала обовязки завідувача до16 січня 2016 року згідно наказу ВО ІРДА № 04-к від 16.01.2016 року, коли була звільнена відповідно до п. 1. ст. 36 КЗоП України.

ОСОБА_1 у якості керівника і згідно р. 3 п. 3.11 Посадової інструкції мала право на прийом та звільнення підлеглих працівників садку на умовах, передбачених чинним законодавством України.

ОСОБА_1 наказом за № 6 від 17.08.2015 року звільнила ОСОБА_2 з посади за ст. 40 п. 2 КЗпП „ виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи; (а.с.с25).

Наказом начальника відділу освіти Іванівської районної державної адміністрації від 20.08.2015 року № 114-к, наказ по Петрівському дошкільному навчальному закладу № 2 від 17.08.2015року № 6 відмінений ( а.с.24). Тобто дії ОСОБА_1 визнані незаконними. І цей наказ ОСОБА_1 не оскаржила.

Зазначені обставини підтверджені та встановлені також відповідно до заочного рішення по справі за № 499/1118/15-ц про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_2 до комунального закладу „Петрівський дошкільний навчальний заклад ( ясла-садок) № 2 „Сонечко Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області про стягнення заробітної плати за вимушений прогул, та моральної шкоди.

Відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року з позивача було стягнуто на користь ОСОБА_2: суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2239,95грн.вирахуванням прибуткового податку й інших обовязкових платежів; моральну шкоду в розмірі 500,00грн; суму судового збору 1218,00грн. та на користь бюджету стягнута суму судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп.

Зазначене рішення суду позивачем було виконано в повному обсязі.

Таким чином, незаконними діями відповідачки ОСОБА_1 які спричинили подання позову ОСОБА_2 до суду та ухвалене рішення судом, і надалі його виконання, завдали Петрівської селищної раді майнову шкоду у загальної сумі 4937грн.94 коп.

Відповідачка по справі зазначені обставини не спростовувала, а зазначила, лише що вона не повинна відшкодовувати зазначену шкоду Петрівській селищній раді, оскільки перебувала у трудових відносинах.

Виходячи з аналізу норм права суд погоджується з посиланнями позивача виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом

Згідно роз'яснень, викладених в абзаці третьому п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям» їх працівниками право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюєься строк на предявлення регресного позову.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Виходячи з системного аналізу норм матеріального права, зокрема співвідношення норм трудового законодавства та норм цивільного права з питань відшкодування шкоди, з врахуванням норм цивільного кодексу щодо обовязку роботодавця відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконанням трудових обовязків та його право регресної вимоги до працівника, суд виходить із того, що таке право вимоги роботодавця до працівника виникає при завданні працівником шкоди під час виконання трудових обовязків третім (стороннім) по відношенню до роботодавця та працівника особам, тобто щодо завдання шкоди в деліктних (позадоговірних) правовідносинах.

Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установу, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лишев межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідност. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбаченихстаттею 130 цього Кодексу.

Як встановлено судом та є доведеним, що шкода Петрівській селищній раді Іванівського району Одеської області завдана ОСОБА_1 внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків , а саме вчиненням дії, яка визнана незаконною ( видання наказу, який скасований) на та наявна вина працівника.

Крім того додатково матеріальна відповідальність відповідачки передбачена в посадовій інструкції, а саме відповідно до 4. п.п. 4.1. та 4.3. Посадової інструкції ОСОБА_1 у якості завідувача дошкільного навчального закладу несе матеріальну персональну відповідальність перед засновником за причинення дошкільному навчальному закладу чи учасникам навчально- виховному процесу збитки у звязку з виконанням (невиконанням) своїх посадових обовязків у порядку і в межах, встановлених трудовим і (чи) цивільним законодавством.

Відповідно до п.8 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

П.13. Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям» визначає, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням, яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідност. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивномута безпосередньомудослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за розгляд справи у розмірі 1378,00 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до матеріалів справи.

Керуючись ст.10, 14, 57, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 1172,1191ЦК України, 3,13,134,138 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям» суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області загальну суму шкоди у розмірі 4937 гривень 94 копійок та суму судового збору у розмірі 1378 гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

СуддяОСОБА_4