пр.№ 2/464/136/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2016 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

за участі : позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просила суд визнати квартиру №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові та автомобіль НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя, визнати ? частину вказаної квартири, вартістю 140 000 грн., та ? частину такого автомобіля її власністю. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 03.09.2011 перебувала з відповідачем у зареєстрованих шлюбних відносинах, від яких дітей не було, такі відносини припинені, шлюб розірвано. Проте, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, у листопаді 2013 року за спільні кошти подружжя, на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2013 набуто двокімнату квартиру №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові, вартість якої становить 280000 грн. Також, у жовтні 2013 року придбано автомобіль НОМЕР_1, вартістю 7000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день подання позовної заяви становить 108920 грн. Вказане майно є обєктами права спільної сумісної власності подружжя, а тому, просила суд визнати право власності ? частину вказаної квартири та ? частину такого автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання за ним права особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_1, та квартиру №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові. Позов мотивував тим, що такий автомобіль не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний ним виключно за його кошти, позичені та кошти його батьків. Вказане підтверджує тим, що його дружина за час знайомства та перебування в шлюбі не працювала, навчалася, жодного доходу та майна не мала, проживала разом з ним у квартирі її батьків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Оскільки мав невелику заробітну плату, придбати спірне майно за кошти сімейного бюджету можливості не було. Вказане підтверджується розписками-позиками у ОСОБА_7 у розмірі 27000 доларів США та, ОСОБА_8 3000 євро, а також договором дарування від 30.09.2013, укладеного між ним та ОСОБА_7 в розмірі 34000 грн. Крім цього, після придбання квартири за кошти батька були закуплені матеріали для її ремонту на суму 6700 грн., кабелі на заміни електропроводів на суму 3200 грн. Таким чином, автомобіль був придбаний за кошти його батька, а за позичені кошти у його батька та ОСОБА_8 куплена квартира, відтак, таке майно є його особистою власністю.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 первісний позов підтримали з підстав, що викладені у такому, зустрічний позов не визнали. Позивач ОСОБА_1 ствердила, що на час перебування в шлюбних відносинах працювала неофіційно, а з 24.12.2012 працювала офіційно на посаді монтера кабельного виробництва ТзОВ «ЦВГ Україна». Зазначила, що квартира була придбана за спільні з відповідачем заощадження та кошти їх батьків, а автомобіль придбаний за кошти, позичені їх батьками. Зазначила, що не знала про укладений між відповідачем та його батьком договір дарування грошових коштів. Про те, що останній позичав кошти у розмірі 3000 євро у свого роботодавця їй було відомо, однак, такої розписки не бачила. За позику у розмірі 27000 доларів США, надану відповідачу його батьком, їй не було відомо. Вказала, що з відповідачем проживали у її батьків, продукти харчування не купували та комунальні послуги не сплачували, власні кошти відкладали та витрачали лише на особисті потреби. Представник позивача зазначила, що сторони припинили подружні відносини у травні 2014 року, проте, шлюб розірвали 30.08.2016. Ствердила, що на придбання квартири та автомобіля були використані кошти, подаровані на весілля сторін, їх заощадження із заробітних плат, а також кошти, позичені батьками їх обох. Зазначила, що автомобіль був відчужений, коли фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені, згоди на таке позивач не надавала, у звязку з чим у судових дебатах просила суд позов у частині визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля залишити без розгляду, визнавши автомобіль спільною сумісною власністю. Вказала, що сторони мали намір жити в спірній квартирі, спільними зусиллями проводили у ній ремонті роботи, однак, під час таких між подружжям стосунки погіршилися, що в подальшому призвело до припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу. Просили суд первісний позов задовольнити, у задоволені зустрічного відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, зустрічний позов підтримали з підстав, що викладені у ньому, просили суд такий задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити. Відповідач зазначив, що батьки надали кошти на купівлю квартири, щоб жити з дружиною окремо від батьків. Вказав, що за кошти, подаровані батьком за договором дарування, у розмірі 34000 грн., придбано автомобіль, який у 2014 році продано. Представник відповідача також ствердив, що автомобіль був придбаний за кошти відповідача, подаровані його батьком, квартира купувалася за кошти, які відповідач позичив у свого батька та керівника підприємства, на якому працював.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов необхідно задовольнити частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з таких підстав.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-846цс16, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 03.09.2011, зареєстрували такий у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №2296. Від шлюбу сторони дітей не мали.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.08.2016 шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що в період перебування в шлюбі, а саме, 07.11.2013 між ОСОБА_9, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за № 579. Згідно з умовами договору, ОСОБА_3 придбав за 280000 грн. квартиру №58 в будинку №10 на вул. Сихівська у м. Львові, купівля якої вчинялася за письмової згоди дружини покупця ОСОБА_1 (а.с. 5-7, 8).

Крім цього, у жовтні 2013 року придбано автомобіль НОМЕР_1.

З пояснень сторін (їх представників) встановлено, що власних коштів для придбання квартири та такого автомобіля подружжю не вистачало.

Так, відповідно до довідки, виданої ОСОБА_1 ТзОВ «ЦВГ Україна», дохід позивача за період з 24.12.2012 до 31.05.2014 склав 46409,50 грн. (a.c. 72).

З довідки від 03.12.2014, виданої відповідачу ПП «РимЛав» видно, що дохід відповідача ОСОБА_3 за період з 01.03.2013 до 30.11.2014 склав 28944,74 грн. (a.c. 29).

Згідно з письмовою розпискою ОСОБА_1 від 01.11.2013, даною своїй матері ОСОБА_6, позивач взяла у борг 20000 доларів CША, які зобовязалася повернути (a.c. 76).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала показання про те, що є матірю позивача. Зазначила, що рішення про купівлю спірної квартири прийняли батьки обох сторін. На її купівлю кошти надавали вони та діти. Ствердила, що купівля квартири відбулася за 43500 доларів США, з яких її 15000 доларів США, батьків відповідача 17000 доларів США. Ствердила, що сторони на купівлю квартири мали подаровані на весілля кошти у розмірі приблизно 8000 доларів США, крім цього, також були і власні заощадження. Ствердила, що діти проживали у її квартирі, вона сплачувала комунальні послуги та купувала продукти харчування. Вказала, що для придбання спірної квартири брала кредит у ПАТ «Платинум Банк» у розмірі 19620 грн., що підтверджуються довідкою від 05.12.2014 про стан кредитного договору №718/6879BCL2А, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_6 06.11.2013, та розрахунком заборгованості (а.с. 73, 74). Крім цього, зазначила, що 10000 грн. позичила у племінниці ОСОБА_13, про що склала відповідну розписку (а.с. 77). Також брала у позику 5000 грн. у тітки чоловіка ОСОБА_14 на купівлю квартири та 10000 грн. у сестри чоловіка ОСОБА_15 на ремонт. Крім цього, купувала будівельні матеріали, про що свідчить товарний чек на суму 6500 грн. від 07.05.2014, та купувала двері вартістю 1656 грн., що підтверджується угодою №4060, укладеною між ОСОБА_6 та компанією «Ваша оселя».

Свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що позивач є донькою її племінника, з відповідачем не знайома, на святкуванні їхнього весілля присутня не була. Зазначила, що їй відомо про розлучення сторін. Ствердила, що восени 2013 року матір позивача позичала в неї 5000 грн. на купівлю квартири на вул. Сихівська у м. Львові.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що знала про придбання квартири на вул. Сихівській у м. Львові, у такій проводилися ремонтні роботи. Ствердила, що позичала батькам позивача 10000 грн. на купівлю вікон для спірної квартири. Знала про розлучення сторін.

Судом також встановлено, що 30.09.2013 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір дарування грошових коштів, згідно з яким дарувальник подарував та передав обдарованому грошові кошти в сумі 34000 грн. Такий договір укладався за згоди дружини дарувальника ОСОБА_16 (a.c. 2425, 26).

Згідно з письмовою розпискою від 20.10.2013, позивач за зустрічним позовом отримав від свого батька, ОСОБА_7, грошову позику в розмірі 27000 доларів США, таку позику надано з умовою вкладання її в купівлю квартири (a.c. 28).

Відповідно до письмової розписки 25.10.2013, даної ОСОБА_3 ОСОБА_8, позивач за зустрічним позовом отримав від останнього грошову позику в розмірі 3000 євро на купівлю квартири (a.c. 27).

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 дав показання про те, що є батьком ОСОБА_17 Вказав, що разом із дружиною вирішив купити сину квартиру, щоб останній з дружиною проживали окремо, оскільки на той час проживали у тещі, де часто виникали конфлікти. Чи ще хтось давав кошти його сину на придбання квартири повідомити не зміг. Щодо надання сину позики у розмірі 27000 доларів США повідомив, що такі кошти відкладав протягом двадцяти років, останні були наданні саме на придбання квартири, у попередніх пошуках такої участі не брав та за яку суму остання придбана не знав. Повідомив, що кошти передавалися в присутності юриста чи нотаріуса на вул. Липинського у м. Львові у робочий день. В подальшому повідомив, що коштів біля нього не було, такі були передані сину ще вдома, а до нотаріуса зверталися для складання розписки.

Свідок ОСОБА_8 суду дав показання про те, що є директором ПП «РимЛав», де працює позивач за зустрічним позовом на посаді виконроба. Ствердив, що надав йому у позику 3000 євро, оформлену розпискою, на придбання квартири. Такі кошти були передані в жовтні 2013 року в його кабінеті в офісі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 58 ЦПК України).

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, пояснення сторін та показання свідків, суд не бере до уваги доводи зустрічної позовної заяви про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3 та його батьків, оскільки такі спростовуються дослідженими у справі доказами та показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_15 та ОСОБА_14, які підтвердили, що також надавали у позику кошти для придбання квартири та здійснення ремонту у такій. Крім цього, згідно з умовами договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2013, купівля відбулася за письмової згоди ОСОБА_1, жодних даних, що кошти є особистими, у договорі не зазначено.

Таким чином, оскільки участь у купівлі квартири та проведенні ремонтних робіт брали обидві сторони у справі та їх батьки, відповідний договір укладено в інтересах сім'ї, що не заперечили в судовому засіданні батьки позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що квартира №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові, відповідно до вимог статей 60, 70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках.

Відповідно до вимог п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У звязку з цим, первісні позовні вимоги в частині визнання квартири №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнання за позивачем права власності на ? частину такої підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічної позовної заяви в частині визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові необхідно відмовити.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання автомобіля НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частину такого автомобіля, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, 01.10.2013 за ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль марки «Lada Priora»/«ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_2, про що свідчать дані з витягу з журналу карток транспортних засобів, наданого ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при ГУМВС України у Львівській області (а.с. 40-41).

Згідно з довідкою №4 від 03.02.2015 управління Державтоінспекції, виданою ОСОБА_3, автомобіль «ВАЗ 21703», 2007 р.в., кузов ХТА6214, д/н НОМЕР_2, свідоцтво САТ314768 від 01.10.2013, який був зареєстрований на ОСОБА_3, 07.07.2014, перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком (а.с. 96).

Враховуючи те, що автомобіль на час розгляду справи належить на праві приватної власності іншій особі, питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним сторонами не ставилося, відтак поділу між колишнім подружжям не підлягає.

З цих підстав також не може бути судом задоволена зустрічна позовна вимога про визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на вказаний автомобіль.

Заява про залишення позовної заяви без розгляду під час судових дебатів не може бути подана.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З врахуванням зазначених вимог закону та враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, повязані зі сплатою судового збору, у розмірі 1400 грн., що пропорційно відповідатиме розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статей 60, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України та керуючись статтями 3, 10, 15, 58, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, задовольнити частково.

Визнати квартиру №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати право власності ОСОБА_1 на ? частину квартири №58 на вул. Сихівська, 10 у м. Львові.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору, у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.