Справа№487/8749/15-ц
Провадження №6/487/276/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду міста Миколаєва 12.12.2016 року надійшло подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Заводський ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області ) ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, без вилучення паспортного документу до виконання своїх зобовязань, покладених на неї рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь юридичних осіб боргу в загальному розмірі 1160 853 гривні 16 копійок.

В обґрунтування подання державною виконавчою службою зазначено про наявність зведеного виконавчого провадження №53074930 з примусового виконання виконавчих листів, виданих 04.07.2016 року Заводським районним судом міста Миколаєва по справі №487/8749/15ц про солідарне стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь Дочірнього підприємства «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-плюс» заборгованості за кредитним договором у сумі 60044 гривні 94 копійки, а також стягнення з ОСОБА_3 штрафних санкцій та порушення умов договору поруки у сумі 402 гривні 22 копійки та судових витрат у сумі 406 гривень 00 копійок. У звязку з тим, що всі необхідні заходи примусового виконання рішення суду державним виконавцем були вжиті, в той час як боржник добровільно рішення суду протягом всього часу не виконав, та не вчиняє дії, спрямовані на виконання рішення суду, є підстави вважати, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання зобовязань за рішенням суду, у звязку з чим ініційовано питання щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Представник Заводський ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляду подання у її відсутність, що не суперечить положенням ст. 377-1 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 «Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (Книга друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 Книги другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Заводський ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області перебуває зведене виконавче провадження №53074930 з примусового виконання виконавчих листів, виданих 04.07.2016 року Заводським районним судом міста Миколаєва по справі №487/8749/15ц про солідарне стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь Дочірнього підприємства «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-плюс» заборгованості за кредитним договором у сумі 60044 гривні 94 копійки, а також стягнення з ОСОБА_3 штрафних санкцій та порушення умов договору поруки у сумі 402 гривні 22 копійки та судових витрат у сумі 406 гривень 00 копійок.

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 від 26.07.2016 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3, та заборонено його відчуження у будь-який спосіб.

30.07.2016 року боржником ОСОБА_3 отримано копії постанов про відкриття виконавчого справдження.

19.08.2016 року боржником ОСОБА_3 надано письмові пояснення, відповідно до яких вона зобовязалася сплачувати суму заборгованості щомісячно частинами.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Подання та додані до нього документи не містять в собі належних, допустимих та узгоджений між собою доказів, які свідчать про свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника ОСОБА_3, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у неї є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від неї обєктивні обставини.

Тобто, виконавчою службою не було доведено, що боржник має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Крім того, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В межах заявлених вимоги, викладених у поданні, виконавчою службою без будь-якого обґрунтування ініційовано питання про обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі до виконання своїх зобовязань, покладених на неї рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь юридичних осіб боргу в загальному розмірі 1160 853 гривні 16 копійок.

З огляду на викладене, оскільки на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися, бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, суд, дослідивши надані державним виконавцем докази у їх сукупності, вважає що у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення пятиденного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: А.О.ТЕМНІКОВА