Ухвала іменем україни 23 листопада 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2013 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_3, ОСОБА_4 борг за договором позики від 30 липня

2009 року в сумі 20 867 752 грн 12 коп. та судові витрати у сумі 8 867 грн

40 коп.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньова М.О. від 17 січня 2014 року були відкриті виконавчі провадження ВП № 41489033 та ВП № 41489222 з виконання виконавчого листа № 1013/7863/2012, виданого Ірпінським міським судом Київської області 18 грудня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 боргу за договором позики від 30 листопада 2009 року у сумі 20 867 752 грн

12 коп.; стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 судових витрат у сумі 8 867 грн 40 коп.

Оскільки ОСОБА_5 не виконав рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року, яке набрало законної сили

26 листопада 2013 року, та не сплатив позивачам основний борг в сумі

20 867 752 грн 12 коп. та судові витрати в сумі 8 867 грн 40 коп., а всього - 20 876 619 грн 50 коп., на підставі ст. 625 ЦК України просили стягнути з ОСОБА_5 інфляційні нарахування на суму боргу в сумі 18 808 801 грн 66 коп. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі

998 645 грн 96 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 три відсотки річних в сумі 996 930 грн 08 коп., інфляційні втрати в сумі

15 955 619 грн 06 коп. та судові витрати 3 654 грн, всього стягнуто

16 956 203 грн 10 коп.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 січня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасовано в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 в частині стягнення інфляційних втрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 інфляційні втрати за період з 27 листопада 2013 року по 01 червня 2015 року в сумі 15 840 230 грн 34 коп.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_3, ОСОБА_4 інфляційних втрат у сумі 15 955 619 грн 06 коп., ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому не підлягають касаційному перегляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 повинен був повернути позику до 23 жовтня

2009 року, однак зазначеного не виконав, а тому позивачі мають право на відшкодування інфляційних втрат за період з 24 жовтня 2009 року по

25 листопада 2013 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року, яким стягнуто заборгованість за договором позики, набрало законної сили 26 листопада 2013 року, тому інфляційні нарахування підлягають стягненню із відповідача за період з 27 листопада 2013 року по 01 червня 2015 року (момент заявлений у позовних вимогах).

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що за договором позики від 30 липня 2009 року ОСОБА_5 отримав позику у розмірі 2 350 000 дол. США із зобов'язанням її повернути до 23 жовтня 2009 року у національній валюті.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 борг за договором позики від 30 липня 2009 року у сумі 20 867 752 грн

12 коп. та судові витрати у сумі 8 867 грн 40 коп.

Станом на дату подачі позовної заяви відповідач не виконав рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року.

Сума боргу відповідача перед позивачами згідно з рішенням суду від

10 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2013 року, складала 20 876 619 грн 50 коп., за період з 27 листопада 2013 року по 01 липня 2015 року (згідно з позовними вимогами) інфляційні втрати позивача у зв'язку із невиконанням рішення суду складають 12 987 047 грн74 коп.,

а 3 % - 996 930 грн 08 коп.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, від 07 вересня

2016 року у справі № 6-1412цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, у цьому випадку договірне зобов'язання відповідача по поверненню отриманої позики з постановленням вказаного судового рішення трансформувалось у грошове зобов'язання по виконанню рішення суду.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

За таких обставин правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача гроші, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Доводи касаційної скарги про те, що правила ч. 2 ст. 625 ЦК України на виниклі правовідносини в частини стягнення інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов'язання не поширюються, з огляду на те, що борг отримувався у іноземній валюті, неспроможні, оскільки умовами договору позики встановлено зобов'язання по поверненню позики саме у національній валюті. Крім того, після ухвалення рішення суду про стягнення боргу у гривні, зобов'язання для боржника трансформувалось у грошове зобов'язання, виражене у гривні, а відтак й підлягають застосуванню зазначені положення закону (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М.Мазур

О.В.Попович