ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8413/16-ц
провадження № 2/753/4819/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"21" листопада 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарях Заболотній Л.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення адміністративного платежу, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на правову допомогу,
Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення адміністративного платежу, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на правову допомогу, мотивуючи вимоги тим, що 11.04.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу. Під час попередніх переговорів з представниками відповідача в телефонному режимі, предметом договору було визначено автомобіль УАЗ Patriot, вартістю 275 000 грн., 2015 року випуску з комплектацією Класик (Classic), тип палива бензин. Для укладення вказаного договору позивача було запрошено до м. Львова, де знаходиться представництво відповідача. Після підписання договору лізингу позивач вніс в касу відповідача адміністративний платіж в сумі 55 000 грн. Того ж дня, перебуваючи на залізничному вокзалі, очікуючи поїзд на Київ, позивач при детальному ознайомленні з укладеним договором, виявив, що ціна автомобіля становить 550 000 грн., рік випуску транспортного засобу не вказано, модифікація також була іншою: замість обумовленої Класик (Classic), тип палива бензин, було зазначено модифікацію Лімітед (Limited), тип палива дизель. Наступного дня в телефонній розмові з відповідачем позивач вказав про свій намір розірвати укладений договір, на що отримав відповідь, що в будь-якому разі з нього буде утримано адміністративний збір, штраф чи щось інше. 14.04.2016 року ОСОБА_3 на адресу відповідача було направлено заяву про розірвання укладеного договору, однак відповіді позивач так і не отримав. За викладених обставин, позивач вважає, що його було введено в оману, а тому просить визнати вказаний договір недійсним. Крім того, протиправна поведінка відповідача завдала ОСОБА_3 моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 40 000 грн., та просить стягнути з відповідача. А також позивач поніс додаткові витрат на правову допомогу в сумі 40 693,20 грн., яка також має бути відшкодована відповідачем.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти винесенні заочного рішення не заперечував.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.76), надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки договір укладений позивачем свідомо, зміст договору відповідає чинному законодавству, а тому відсутні підстави визнання його недійсним.
Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.
Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2016 року між ТОВ «Соло Інвест» та ОСОБА_3 було укладено договір №000821 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб УАЗ Patriot, комплектації/модифікації Лімітед (Limited), з повним типом приводу, вартість предмета лізингу становить 550 000 грн. (а.с.11-18).
Так, відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
З договору фінансового лізингу №000821 від 11.04.2016 року, укладеного між сторонами, вбачається, що згідно визначення термінів договору фінансового лізингу адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, а саме 10%, тобто 55 000 грн. (а.с.17).
На виконання вказаного договору 11.04.2016 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Соло Інвест» суму адміністративного платежу в розмірі 55 000 грн. (а.с.21).
Пунктом 9.7 передбачено, що кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6. ст.9 даного договору.
ОСОБА_3 ознайомився з умовами договору, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторонці договору.
Представник позивача в судовому засіданні наполягав, що під час укладення договору позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, працівник відповідача позбавив його достатнього часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що ним підписаний зазначений договір.
У п.12.1 зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізінгодавця. У строк встановлений чинним законодавством, лізінгодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лівзингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Пункти 12.1, 12.2 договору передбачають умови розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави вважати вказані умови договору несправедливими.
Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.
Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недодержання вказаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Дійсно, в силу ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосується обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність.
При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем чи його представником не надано належних та допустимих доказів того, що при укладені оспорюваного договору фінансового лізингу працівники ТОВ «Соло Інвест» умисно ввели в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчували обставини, які мають істотне значення для угоди, що укладається.
Так, оспорюваний договір викладений у письмовій формі, містить детальне викладення умов на десяти сторінках, кожна з яких була підписана позивачем. Крім того, позивачем підписані додатки до договору, в яких зазначена марка та модель автомобілю, що є предметом договору та графік сплати платежів.
Позивач мав можливість не підписувати договір у разі неповного ознайомлення із текстом договору або недостатнього розуміння його змісту.
В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України, встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких, договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Таким чином, саме сторони спірного договору фінансового лізингу, будучи вільні в своєму виборі, визначили наслідки дострокового розірвання договору, у тому числі і неповернення адміністративного платежу.
В прикінцевих положеннях договору зазначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом договору та додатків до нього, підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника лізингодавця, що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати та ризики у зв'язку з укладенням та виконанням договору, він уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього, ознайомлений з умовами, внутрішніми правилами лізингодавця, а представником лізигодавця надано лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього.
Договір фінансового лізингу відповідає вимогам спеціального законодавства, яким регулюються правовідносини фінансового лізингу та з аналізу умов спірного договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків позивача та відповідача.
Доводи позивача та його представника про те, що відповідач ТОВ «Соло Інвест» займається нечесною підприємницькою діяльністю є необґрунтованими, судом не встановлено дій відповідача, які б підпадали під визначені ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів" заборони.
За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні вимоги позивача щодо визнання спірного договору фінансового лізингу недійсним та стягнення 55 000 грн. адміністративного платежу.
За приписами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Оскільки вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, тому у її задоволенні слід відмовити.
Згідно ст.88 ЦПК України, так як в задоволенні позову відмовлено повністю, тому не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума понесених останнім витрат на правову допомогу.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 215, 230, 509, 626, 627 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 215-218, 224-226 ЦПК України суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору №000821 фінансового лізингу від 11.04.2016 року недійсним, стягнення 55 000 грн. адміністративного платежу, відшкодування 40 000 грн. моральної шкоди, стягнення 40 693 грн. 20 коп. витрат на правову допомогу відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 10 днів з дня отримання його копії відповідачем.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
СУДДЯ: О.М. КОЛЕСНИК