Справа № 603/641/16-ц
Провадження № 2/603/292/2016
"06" грудня 2016 р. м.Монастириська
Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого - судді Галіяна І. М.
за участі секретаря судового засідання Пшеничняк В.Й.
розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу
про визнання втрати права на користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 в листопаді 2016 року звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом та подала зміни до позовної заяви до ОСОБА_2, про визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням, по вул.Горішня №47 м.Монастириська Тернопільської області.
Свої вимоги згідно змінених позовних вимог позивач мотивує тим, що житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Горішня №47 м.Монастириська Тернопільської області належить їй на праві власності. В даному будинку крім неї в якості члена сімї зареєстрований колишній чоловік її покійної сестри ОСОБА_3, з яким остання проживала без реєстрації шлюбу ОСОБА_2.
Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні більше шести років.
ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позовній заяві, просить їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Окрім цього зазначила, що вона є новим власником житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Горішня №47 м.Монастириська Тернопільської області.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся за останнім відомим місцем свого проживання (реєстрації) та через засоби масової інформації, а саме, газету «Свобода» від 30.11.2016 року №93 (3131), про день, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заперечення проти позову та клопотання про відкладення справи чи розгляду справи в його відсутності суду не подав.
Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, проаналізувавши та оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Горішня №47 м.Монастириська Тернопільської області на праві власності належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, що посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу 14.06.2002 року, зареєстровано в реєстрі за №21 та зареєстроване Монастириським районним бюро технічної інвентаризації 04.04.2003 року, записано в реєстрову книгу за №4 за реєстровим №272.
З 17.09.2004 року в даному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2, що підтверджується Будинковою книгою.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.04.2016 року, зареєстровано в реєстрі за №2999 (Спадкова справа №38/2015) власником спадкового майна, а саме, житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Горішня №47 м.Монастириська Тернопільської області, після смерті спадкодавця ОСОБА_3, яка померла 24.08.2015 року, стала ОСОБА_1, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 28.04.2016 року.
На час розгляду справи в суді у вищевказаному будинковолодінні зареєстрованим є ОСОБА_2, що підтверджується довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28.10.2016 року №3835 виданої Монастириською міською радою згідно якої вбачається, що ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в домоволодінні та рахується співмешканцем за адресою вул.Горішня 47 м.Монастириська Тернопільської області. Окрім зазначеного місце реєстрації ОСОБА_2 за адресою вул.Горішня 47 м.Монастириська Тернопільської області підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Тернопільській області від 07.11.2016 року, проте в даному будинку не проживає протягом останніх шести років, що підтверджується Актом обстеження будинковолодіння ОСОБА_1 щодо місця реєстрації членів її сімї від 28.10.2016 року (а.с.7).
Зазначені обставини в судовому засіданні підтвердили у своїх показах свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Окрім цього, як було встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 ніхто не створював нестерпних умов проживання й жодним чином не перешкоджав користуватися спірним житловим приміщенням. Залишення житлового приміщення було викликано небажанням жити в зазначеному будинковолодінні.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.
Отже права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.
Передбачаючи перехід права власності житлового будинку в порядку спадкування, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 Цивільного кодексу України).
Частина 4 ст. 156 Житлового кодексу України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
За таких обставин, внаслідок смерті власника будинку ОСОБА_3, яка надавала відповідачу ОСОБА_2 право користуватися житлом, та переходу права власності на це житло до нового власника позивача ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 втратив право житлового сервітуту на спірне житлове приміщення.
Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалі від 06.11.2002 року, від 04.10.2006 року та від 18.09.2008 року визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.
Також в постанові від 05.11.2014 року Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-158цс14 висловив правову позицію про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Такий висновок не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 Цивільного кодексу України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.
Згідно ст. 88 ЦПК України та в звязку з задоволенням позовних вимог позивача в повному обсязі, відсутності відомостей про звільнення відповідача від оплати судового збору суд стягує з відповідача в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215, 294 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання втрати права користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке належить на праві власності ОСОБА_1, що по вул.Горішня №47 в м.Монастириська Тернопільської області.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_7

Повний текст рішення виготовлений 09.12.2016 року.