Справа № 161/3123/15-ц Провадження № 22-ц/773/1575/16 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 17 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 63000 доларів США на термін до 11.07.2017 року та зобовязався повернути його, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором.

Оскільки боржник ОСОБА_2 належним чином не виконував свої зобовязання за кредитним договором від 11.07.2007 року, у нього утворилась заборгованість в розмірі 33006,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.01.2015 року становить 523807,17 грн., яку позивач просив стягнути з боржника ОСОБА_2

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.11.2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11.07.2007 року у розмірі 32787,05 доларів США, що становить в еквіваленті 520330,48 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням відповідач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду зміні в частині розміру стягнення заборгованості, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № VOZ0GA00001533, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 63000 доларів США на термін до 11.07.2017 року (а.с.9-11 Т.1).

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору, як вказує банк, утворилась заборгованість, яка станом на 17.01.2015 року становить 33006,12 доларів США, з яких: 23378,48 доларів США - заборгованість за кредитом; 5 983,04 доларів США відсотки за користування кредитом; 2057,88 доларів СІІІА - пеня; 15,75 доларів США - штраф (фіксована частина); 1570,97 доларів США штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості наданим банком (а.с.4-7 Т.1).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач належним чином не виконав своїх зобовязань за кредитним договором, а саме щодо сплати тіла кредиту та процентів за його користування, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення заборгованості в цій частині з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме п. 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за даним договором, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з умовами кредитного договору (п. 5.4) сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - прострочення виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував вищевказані норми матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення пені та штрафу.

Статтею 257 ЦК України установлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції звернув увагу на заяву відповідача та його представників про застосування строків позовної давності в частині нарахованої пені в межах 12 місяців перед зверненням кредитора до суду (а.с.181 Т.1), однак не врахував того, що відповідно до п. 4.1 кредитного договору від 11.07.2007 року сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день платежу.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, у мотивувальній частині рішення навів розрахунок пені із додаванням її до загальної суми заборгованості та переведенням доларів США в національну валюту України гривню за курсом, установленим НБУ на час виникнення заборгованості.

Проте, суд першої інстанції дійшов такого висновку помилково, без урахування вищевказаних вимог закону, оскільки пеня в даному випадку має обчислюватися в гривнях від суми простроченого платежу, визначеної за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на час виникнення заборгованості в цілому.

Виходячи із розрахунку кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_2 та встановленої ч. 2 ст. 258 ЦК України спеціальної позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) з врахуванням дати подання позовної заяви 03.03.2015 року, розмір пені, який підлягає до стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідача ОСОБА_2 відповідно до розрахунку банку становить 27726 грн. 48 коп.

За таких обставин, з врахуванням наведених та встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості у звязку з чим на користь банку підлягає до стягнення заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA00001533 від 11.07.2007 року станом на 17.01.2015 року: з тіла кредиту в розмірі 23378,48 доларів США, що еквівалентно 371016 грн. 47 коп.; зі сплати відсотків за кредитними коштами в сумі 5983,04 долари США, що еквівалентно 94950 грн. 84 коп. та пені в розмірі 27726 грн. 48 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача та його представників про те, що суд першої інстанції не застосував загального строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості із тіла кредиту та нарахованих відсотків за його користування, оскільки відповідач не здійснював погашень по кредитній заборгованості, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Як слідує із розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_2, наданого банком, щомісячно включно по жовтень 2013 року позичальником здійснювалися погашення кредиту та відсотків за його користування, тобто вчинялися дії, які переривали перебіг позовної давності, і між датами цих погашень по кожному із вказаних періодичних щомісячних платежів не виникало періоду у три роки, що давало б суду підстави для застосування загального трирічного строку позовної давності та відмовити у стягненні такої заборгованості за вказаний період.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції судове рішення не в повній мірі відповідає обставинам справи, а тому його в означеній частині на підставі ст. 309 ЦПК України слід змінити, із залишенням в решті рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 17 листопада 2015 року в даній справі в частині розміру стягнення заборгованості змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA00001533 від 11 липня 2007 року станом на 17 січня 2015 року: з тіла кредиту в розмірі 23378,48 доларів США, що еквівалентно 371016 (трьомстам семидесяти одній тисячі шістнадцяти) грн. 47 коп.; зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в сумі 5983,04 долари США, що еквівалентно 94950 (девяносто чотирьом тисячам девятиста пятидесяти) грн. 84 коп. та пені в розмірі 27726 (двадцять сім тисяч сімсот двадцять шість) грн. 48 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: