АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6698/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3071/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

При секретарі: Лимар О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення із житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А :

2 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, він є власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 в м. Кременчуці. У вказаній квартирі зареєстрований та проживає його син ОСОБА_2. Позивач вказував, що починаючи з січня 2016 року відповідач почав вести аморальний спосіб життя, вчиняти сварки, вживати алкогольні напої, псувати майно яке є у вказаній квартирі, що на його думку є підставою для виселення. За вказаного, просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення прийняте з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права та порушенням норм процесуального права, а відтак просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким усунути перешкоди у користуванні житлом

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення, за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі договору міни від 18.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.05.2016 року державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 в м. Кременчуці (а.с 6-7).

У вказаній квартирі зареєстрований та проживає син позивача ОСОБА_3, що підтверджується даними відділу ведення Реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області(а.с.18).

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 ст. 116 ЖК України).

У справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 року Верховний Суд України виклав правову позицію, вказавши, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Водночас, відповідно до правової позиції, висловленої у справі № 6-115цс13 від 13.11.2013 року, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Ця позиція узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішенні від 02.12.2010 року, що набуло остаточності 02.03.2011 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» (п.40-51).

Таким чином, виселення відповідача ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення у даному випадку можливе тільки з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Зокрема, таке виселення можливе у випадку систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або внаслідок вчинення дій, що роблять неможливим для інших проживання із відповідачем в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Факт вчинення будь-яких протиправних дій з боку відповідача ОСОБА_2 щодо спірного житлового приміщення судом не встановлено.

Також, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач своїми систематичними діями направленими на порушення правил співжиття створює перешкоди позивачу у користуванні власністю.

Постанови суду від 12.08.2016 р. та 29.09.2016 р. про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та ч.2 ст. 173-2 КУпАП відповідно, не можуть бути підставою виселення в розумінні ст. 116 ЖК України, оскільки факт останнього притягнення до адміністративної відповідальності мав місце вже після звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, встановивши, що підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення немає, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Разом з тим, апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 58-60, 61 ЦПК України обов'язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції зясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення судовою колегією не установлено.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ..

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7 /підпис/ ОСОБА_8

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ ОСОБА_1