Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 2 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради; про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 2 листопада 2016 року позов задоволено:

Визнано за кожною зі сторін право вимоги та обов'язків на 1/2 ідеальну частку квартири №11 в житловому будинку №67 по вулиці Соборна в м. Рівне житловою площею 45, 9 кв.м, загальною площею 75, 2 кв.м за договором б/н на участь у частковому будівництві даної квартири, що укладений 19 лютого 2004 року між замовником ОСОБА_3 та забудовником Управлінням капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі УКБ Міськвиконкому).

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 930, 10 гривень судових витрат.

На рішення суду відповідач подала апеляційну скаргу, вважаючи його незаконним та необґрунтованим через порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про недодержання судом вимог ст. 11 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства. Оскільки матеріально-правової вимоги про визнання за відповідачем права вимоги на 1/2 частку жодна зі сторін не предявляла, тому своїм рішенням суд вийшов за межі позову. Також суд не долучив договір позики під заставу майнових прав від 05.10.2010 року, за яким отримані відповідачем кошти від ОСОБА_4 спрямовано на оплату за договором відступлення права вимоги (цесії) за договором про участь у частковому будівництві квартири №11 в житловому будинку по вулиці Соборна, 3, в м. Рівне (далі договір цесії від 05.10.2010 року) від 05.10.2010 року з ОСОБА_3

Судом порушено положення ст.ст. 60, 61, 65 СК України та ст. 190 ЦК України щодо умов та порядку набуття подружжям спільного сумісного майна, адже майнові права відповідачем набувалися після фактичного припинення шлюбу, а тому договір цесії від 05.10.2010 року не створював для ОСОБА_2 права вимоги.

Окрім того, при вирішенні спірних правовідносин судом залишено без уваги розяснення п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Ці розяснення вказують про виникнення права у чоловіка чи дружини на особисте майно у разі, якщо після фактичного припинення шлюбних відносин не набувалося спільного сумісного майна подружжя.

З цих міркувань просила рішення суду першої інстанції скасувати ,ухваливши нове про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності і обґрунтованості, оскільки спірну квартиру придбано під час проживання сторін однією сім'єю як подружжя, відповідач не зверталася з позовом про визнання спірних грошових коштів її особистою приватною власністю, а встановлені рішенням суду в іншій справі обставини не вказують про спрямування позичених коштів саме на виконання фінансових зобов'язань за договором цесії.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що протягом часу з 5 серпня 1994 року по 13 травня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Ці обставини ними не заперечуються і стверджуються рішенням Рівненського міського суду від 13 травня 2013 року, що набрало законної сили, яким шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_2 розірвано (а.с. 4-4, зв.).

19 лютого 2004 року між УКБ Міськвиконкому і ОСОБА_3 укладено договір б/н на участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_1 (далі договір на участь в будівництві від 19.02.2004 року) вартістю 137 660 гривень (а.с. 7-8).

5 жовтня 2010 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу сторін, між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та УКБ Міськвиконкому укладено договір цесії (а.с. 5-6). Статті 1, 2 цього договору передбачають відступлення цедентом на користь цесіонарія, а цесіонарій набуває права вимоги та обовязків, належних цедентові, і стає стороною (кредитором в частині прав і боржником в частині обовязків) за договором на участь в будівництві від 19.02.2004 року. Цесіонарій набуває права вимагати від забудовника належного виконання усіх обовязків, що передбачені договором на участь в будівництві від 19.02.2004 року; цесіонарій набуває усіх обовязків замовника, що передбачені договором на участь в будівництві від 19.02.2004 року; цедент втрачає всі права і не несе обов'язків, що випливають з договору на участь в будівництві від 19.02.2004 року.

Будинок №3 по вулиці Соборна в м. Рівне (поштова адреса: вулиця Соборна, 67, в м. Рівне) прийнято в експлуатацію 20 вересня 2011 року, а 7 жовтня 2011 року розпорядженням Рівненського міського голови №986-р проведено розподіл і передачу житлової та нежитлової площі частини зазначеного будинку.

Відповідно до даного розпорядження (додаток №3) квартира №11 у житловому будинку №3 (№67) по вулиці Соборна в м. Рівне знаходиться в резерві УКБ Міськвиконкому на підставі поданої 28 вересня 2011 року ОСОБА_2 заяви. Тобто відповідач свідоцтво про право власності на спірну квартиру не отримала, а своє право власності на неї не зареєструвала у визначеному законом порядку.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частина 1 ст. 182 ЦК України та ч. 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вказують, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка проводиться в установленому законодавством порядку.

Отже, право власності ОСОБА_2 на квартиру №11 в будинку №3 (№67) по вулиці Соборна в м. Рівне не набуто.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що контрагенти за договором на участь в будівництві від 19.02.2004 року та договору цесії від 05.10.2010 року виконали усі встановлені ними зобов'язання, крім умови щодо обовязку забудовника передати у власність замовнику квартиру через невиконання відповідачем умов, передбачених п.п. 2.2.4 договору на участь в будівництві від 19.02.2004 року.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з його висновками про набуття сторонами прав і обов'язків на нерухоме майно як на спільне сумісне майно подружжя.

Так, відповідно до ст.ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Між тим, з рішення Рівненського міського суду від 13 травня 2013 року, що набрало законної сили, вбачається, що подружні стосунки між сторонами припинені близько трьох років і більше не відновлювалися. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року, що набрало законної сили, також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали окремо проживати під час зареєстрованого шлюбу, тобто фактично припинили подружні відносини, з червня 2010 року (а.с. 36-38).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто на час укладення 5 жовтня 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договору цесії цесіонарій діяла не в інтересах сім'ї, а в особистих інтересах. Тому факт укладення договору цесії був спрямований на набуття відповідачем особистих майнових прав на квартиру, які жодним чином не пов'язуються зі спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_2

Згідно з ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. третьому п. 30 своєї постанови від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Окрім того, рішенням Рівненського міського суду від 11 липня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 354 574, 45 гривень заборгованості за договором позики від 5 жовтня 2010 року (а.с. 70-70, зв.). Рішенням встановлено, що 160 000 гривень, які на той час за курсом Національного банку України складали 20 000 доларів США, відповідач позичила 5 жовтня 2010 року у ОСОБА_4, повернення яких забезпечено заставою майнових прав ОСОБА_2 за договором цесії від 5 жовтня 2010 року.

Ці обставини збігаються з часом укладення і умовами договору цесії, а тому свідчать про те, що майнові права на спірну квартиру внаслідок відступлення ОСОБА_5 права вимоги (цесії) на користь відповідача набувалися останньою не за кошти сім'ї чи кошти позивача, а за позичені ОСОБА_2 у третьої особи гроші.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи позивача про необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до застосування норм матеріального права, які не підлягали застосуванню.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати при поданні апеляційної скарги 755, 61 гривень судового збору слід стягнути з ОСОБА_2 на її користь.

На підставі ч. 6 ст. 57 СК України, абз. третього п. 30 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 2 листопада 2016 року скасувати.

ОСОБА_2 відмовити в позові до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради; про поділ майна подружжя.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1) 755 (сімсот пятдесят пять) гривень 61 копійку судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді