Справа № 570/2915/15-ц
Номер провадження 2/570/122/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПП "Фламінго-Тойс" про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

покликаючись на невиконання ПП «Фламінго-Тойс» умов укладеного між сторонами договору, позивач у поданій до суду 17 липня 2015 року заяві просить стягнути з відповідача на його користь 740 000 грн. 00 коп. як оплата за придбаний товар та сплачений судовий збір.

Представник відповідача у поданих до суду запереченнях на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки жодних договорів між сторонами не укладалося, лише 08 червня 2015 року директор відповідача дізнався про поступлення вказаних коштів на рахунок, тому 10 червня 2015 року надіслані клопотання ПАТ «ОСОБА_4 Кредит» та ОСОБА_4 банку України про прохання повернути вказані кошт відправнику як помилково зараховані. Вважає, що права позивача відповідачем не порушені, оскільки відповідати за неповернення коштів повинен банк.

В судовому засіданні представник позивача підтримує первісний позов повністю по аналогічних мотивах, оскільки стороною відповідача визнано, що кошти підприємством отримані, бо знаходяться на його рахунку. Не заперечує, що відповідач вживав заходів для їх повернення, але не зміг цього зробити з об»єтивних підстав. По суті спору показав, що внаслідок проведених усних переговорів в телефонному режимі між позивачем та керівництвом відповідача досягнуто попередню домовленість стосовно купівлі-продажу товару іграшкових дитячих машинок вартістю по 180 грн. за кожну згідно наявного асортименту.

Представник відповідача позов не визнав, оскільки кошти позивачем перераховані відповідачу без жодних підстав, оскільки ніяких угод між сторонами не укладалося. Відповідач вживав заходів для повернення помилково направлених коштів, оскільки не знав підставу їх надходження та походження. Право власності на ці кошти до відповідача не перейшло, бо, хоча гроші і, можливо, обліковуються на рахунку відповідача, але він ними розпоряджатися не може. Позивач спілкувався з директором підприємства з приводу даного факту перерахування коштів, пояснюючи це тим, що ввечері 04 червня 2015 року перерахував вказану суму на рахунок відповідача зі свого депозитного рахунку, оскільки йому стало достовірно відомо, що в ПАТ «Банк «ОСОБА_4 кредит» наступного дня буде введена тимчасова адміністрація.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Судом встановлено, що позивач відповідно до платіжного доручення № 3 від 04 червня 2015 року вніс 740 000 грн. 00 коп. як оплату за товар згідно договору № 1 від 04 червня 2015 року на розрахунковий рахунок відповідача № 6001у ПАТ «ОСОБА_4 кредит».

25 та 26 червня 2015 року ним направлено відповідачу лист-вимогу щодо виконання зобов»язань відносно поставки придбаних товарів, які отримані 04 липня 2015 року.

Дані факти сторонами не оспорюють ся, тому не потребують доказуванню.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Ч.3 ст.6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема передати майно, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України сенс цивільно-правового договору як правової форми узгодження волі сторін, спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків. Договори укладаються на власний розсуд сторін з врахуванням вимог законодавства. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, що включає в себе вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права і обов»язки учасників, право громадян та інших суб»єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які відносини, у можливості особи вільно обирати контрагента.

Згідно з ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Цивільним кодексом України не передбачено обмежень щодо форми вчинення договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такими умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Такими письмовими підтвердженнями є виписки з особових рахунків клієнтів, які призначаються для видачі або надсилання клієнтам (п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_4 банку України 18 червня 2003 року № 254).

Відповідно до ч.2 ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом.

Ст.1071 ЦК України визначає перелік підстав списання грошових коштів з рахунку клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження.

Судом не заперечується те, що кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з того відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності у відповідача зобов'язання за усним договором № 1 від 04 червня 2015 року, тому суд дійшов висновку, що позивач помиляється щодо факту його укладення між сторонами та, як наслідок, помилково просить застосувати щодо відповідача правові наслідки порушення цього зобов'язання.

На обґрунтування такого висновку суд зазначає, що у справі відсутній вказаний договір, суд взяв до уваги заперечення проти позову відповідача про те, що ніякого договору він не укладав та його умови ніколи сторонами не погоджувалися.

Суд встановив, що станом на 04 червня 2015 року сторони не погодили жодних істотних умов договору, що унеможливлювало укладення договору купівлі-продажу, тому відсутні підстави стверджувати, що позивач вчинив дії відповідно до вказаних у цьому договорі умов. Телефоні перемовини з керівництвом відповідача, як це стверджує позивач, навіть у випадку їх доведеності, не свідчать про те, що обумовлене сторонами є договором купівлі-продажу, тоді як відповідний договір відсутній, а відносини між сторонами ґрунтувалися де-факто на їхніх усних домовленостях.

Отже, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивача у частині стягнення коштів за усним договором купівлі-продажу від 04 червня 2015 року. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне користування майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.3, 6, 205, 218, 509, 510, 526, 638, 639, 655, 1068, 1071 ЦК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_3 до ПП "Фламінго-Тойс" про стягнення коштів.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 29 лютого 2016 року. Повний текст виготовлено 02 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.