ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Словацької Республіки, за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах ОСОБА_6 звернулося до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що відповідач 13 квітня 2013 року незаконно, без згоди та попереднього повідомлення батька дитини ОСОБА_6, вивезла доньку ОСОБА_10, 20 жовтня 2007 року, зі Словаччини в Україну.

Вважає, що тим самим відповідачка самостійно змінила місце проживання дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим порушила права позивача, який не давав згоди на зміну постійного місця проживання дитини.

На думку позивача, указані дії відповідача, що виражаються в незаконному вивезенні з постійного місця проживання в Словаччині та утриманні малолітньої дитини на території України, підпадають під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ.

Позивач вважав, що право піклування, а, відповідно, і право визначати місце проживання дитини у ОСОБА_6 відносно своєї доньки, в силу ст. 5 Конвенції 1980 року, існувало у нього згідно з постановою районного суду м. Пряшів від 01 лютого 2013 року, залишеною без змін рішенням апеляційної інстанції Крайського суду м. Пряшів від 04 квітня 2013 року, згідно з яким визначено спосіб і порядок спілкування ОСОБА_6 з донькою. Зокрема, судом визначено, що мати дитини, відповідач ОСОБА_7, один раз на тиждень, протягом доби, повинна надавати батькові можливість спілкуватись з дитиною, в тому числі і за місцем його проживання.

Таким чином, на думку позивача, в розумінні статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримання відповідачем дитини в Україні без згоди на те позивача, є протиправним і таким, що підлягає захисту у судовому порядку.

Крім того, як указує позивач, рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє відповідача права звертатися до компетентного суду Словацької Республіки з метою визначення місця проживання дитини, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач ОСОБА_7 та її дитина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянами України, постійно проживають на території України. Мати дитини має постійне місце роботи та проживання, а дитина проживає з матір'ю на території України, що не позбавляє можливості позивача, як батька дитини, спілкуватися із донькою та брати участь у її вихованні та створювати умови для її повноцінного розвитку, а це рішення не є преюдиційним для вирішення питання в частині надання дозволу на вивіз дитини для постійного чи тимчасового проживання у будь-яку країну.

Також суди виходили з відсутності правових підстав для застосування положень ст. 162 СК України про відібрання дитини у відповідачки, так як, із дій самого позивача, так і з судового рішення Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2013 року слідує, що дитина сторін після розірвання їх шлюбу постійно проживає з матір'ю, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач викрала дитину у батька або без його згоди змінила місце її проживання.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони у справі громадянин Словацької Республіки ОСОБА_6 та громадянка України ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2006 року по 30 жовтня 2013 року, від спільного проживання у якому мають доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилась у Словацькій Республіці.

Подружжя мешкало разом з дитиною у будинку позивача у АДРЕСА_1

Встановлено, що у зв'язку з непорозумінням в сім'ї, що призвело в подальшому до офіційного розлучення, сторони, починаючи з 04 жовтня 2012 року, проживали окремо, оскільки відповідач ОСОБА_7 виселилася разом з дитиною з будинку позивача і поселилася у найманій квартирі. При цьому, позивач, як батько дитини, не заперечував проти проживання дитини з матір'ю.

Оскільки позивач вважав, що мати дитини ОСОБА_7 перешкоджає йому спілкуватися з дитиною, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку такого спілкування.

Постановою районного суду м. Пряшів від 01 лютого 2013 року, залишеною без змін рішенням апеляційної інстанції Крайського суду м. Пряшів від 04 квітня 2013 року, зобов'язано ОСОБА_7 надати можливість батькові дитини спілкуватися з нею: кожного непарного тижня з четверга з 16.00 до п'ятниці - 16.00; кожного парного тижня в суботу з 09.00 до неділі - 18.00.

При цьому, батько дитини повинен малолітню ОСОБА_10 взяти в місці проживання матері у встановлений день і час, і у встановлений день і час її в місці проживання віддати матері. При цьому, мати дитини повинна малолітню ОСОБА_10 на зустріч з батьком належно акуратно приготувати і в установлений час у місці проживання віддати батькові.

У подальшому рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_7 між сторонами розірвано шлюб, а також визначено місце проживання дитини з матір'ю та стягнуто з батька дитини ОСОБА_6 на користь матері дитини ОСОБА_7 аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини доходів батька, щомісячно, починаючи з 21 вересня 2012 року.

Судами встановлено, що на час розгляду справи постійним місцем проживання дитини є постійне місце проживання її матері: АДРЕСА_2, оскільки, як ухвалено рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2013 року, місцем проживання дитини визначено місце проживання матері ОСОБА_7, яка має право вільного вибору місця проживання та обрала саме цю адресу.

Як убачається з матеріалів справи, дитина ОСОБА_10 належним чином виховується та доглядається матір'ю. Дитина навчається у другому класі Бориспільської загальноосвітньої школи № 6 та в музичній школі по класу фортепіано і позитивно характеризується за місцем навчання. Мати дитини є кандидат мистецтвознавства і працює директором Бориспільської музичної школи, що забезпечує дитині повноцінне гармонічне виховання та матеріальне забезпечення.

Згідно із довідкою про реєстрацію особи громадянином України, виданої Генеральним консульством України в м. Пряшеві від 22 січня 2010 року № 61320/19-536-1-10, дитина ОСОБА_10, 20 жовтня 2007 року, зареєстрована громадянкою України, згідно із ст. 7 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року.

Реєстрація дитини ОСОБА_10 громадянкою України, а також законність перетину нею разом з матір'ю у 2013 році кордону між Словаччиною та Україною ніким не оскаржені.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Суди попередніх інстанцій при розгляді справи не встановили, чи є постійне місце проживання ОСОБА_10 саме в Словацькій Республіці,безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування, а відтак, чи підлягають застосуванню положення Конвенції 1980 року про повернення дитини.

Окрім того, частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції 1980 року передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував, не з'ясував фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, чи дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); чи переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); чи заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції), та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак