Провадження № 2/522/386/16
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«10» березня 2016 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за участі третьої особи Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО»,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, у якій просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 28 липня 2014 року в розмірі 3 281 299,87 гривень, на обґрунтування чого посилався на наступні обставини. Між сторонами 28 липня 2014 року укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 1 411 369,48 гривень, які належало повернути у строк до 31 липня 2015 року. Втім, на сьогоднішній день суму боргу не повернуто, у звязку із чим позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, якою позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення вимог позову у повному обсязі.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» у судове засідання не зявився, сповіщався в установлений законом порядок, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Щодо фактичних обставин по справі.

Між ОСОБА_1, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, 28 липня 2014 року укладено договір позики. Відповідно до умов цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошову суму в розмірі 1 411 369,48 гривень. Також зі змісту вказаного договору вбачається, що сторони дійшли домовленості, що позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору шляхом перерахування з рахунку № 62008 в АБ «Порто-франко» на рахунок № 62003 в АБ «Порто-франко». Сторони склали акт звірки грошових зобов'язань на підтвердження факту отримання позичальником позики за цим договором. Підписанням договору та акту звірки грошових зобов'язань позичальник підтвердив факт одержання ним від позикодавця грошових коштів в сумі, визначеній в п. 1 цього договору. Окрім цього, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити борг) з урахуванням сплати 19 % річних на залишок заборгованості у повному обсязі до 31 липня 2015 року.

Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник зобов'язався повернути позикодавцеві (позивачу) суму грошових коштів (суму позики) та річних відсотків за користуванням кредитними коштами, яка ним отримана.

Відповідач у передбачені договором строки, в порушення своїх договірних зобов'язань, суму позики не повернув. На вимогу про добровільну сплату заборгованості відповідач належним чином не реагує, відмовляється виконати зобов'язання.

Це грошове зобов'язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установленому договором. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Щодо стягнення основної суми боргу, відповідно до укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд, за відсутності відповідних заперечень відповідача та ненадання ним інших доказів, докази позивача про недотримання ОСОБА_2 умов укладеного договору, зокрема, й факт невиплати грошових коштів ОСОБА_1 й залишку заборгованості у розмірі 1 411 369,48 гривень, вважає обґрунтованими та доведеними.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 1 411 369,48 гривень розміру заборгованості відповідно до укладеного договору.

Щодо стягнення з відповідача пені у сумі 1 735 984, 46 гривень, суми збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 2 291,21 гривень та 131 654,82 19 % річних на суму залишку заборгованості за договором позики.

Пунктом 9 цього договору встановлено, що у разі несвоєчасності повернення боржником суми позики (її частини), він зобов'язаний буде сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до наданого розрахунку, сума пені, нарахована позивачем за період прострочення з 01 серпня 2015 року до 01 грудня 2015 року й складає 1 735 984,46 гривень, що розрахована наступним чином: сума боргу х розмір неустойки х кількість днів прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилом ст. 625 ЦК України збитки з урахуванням встановленого індексу інфляції, становлять 2 291,21 гривень, оскільки позивач заявив вимогу про стягнення зазначених коштів, нарахованих у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання. Вказаний розрахунок позивача суд визнає обґрунтованим та таким, що не суперечить закону.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами у наведеному договорі від 28 липня 2014 року досягнуто домовленості щодо розміру відсотків за користування грошовими коштами, порядок їх сплати, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з ОСОБА_2 відсотків за користування ними.

З огляду на вказане, виходячи з встановлених обставини по справі, непредставлення доказів стороною відповідача протилежного й визнання вимог позову, суд має задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

За правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача судового збору у сумі 6 090,0 гривень.

Керуючись ст.ст. 16, 526, 527, 530, 611, 1049, ч. 2 ст. 625, 1048 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за участі третьої особи Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО», задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2) суму боргу в розмірі 3 281 299,87 гривень, що складається з:

- 1 411 369 (один мільйон чотириста одинадцять тисяч триста шістдесят дев'ять) гривень 48 копійок сума заборгованості за договором позики;

- 131 654 (сто тридцять одна тисяча шістсот п'ятдесят чотири) гривні 82 копійки сума відсотків за користування позикою;

- 1 735 984 (один мільйон сімсот тридцять п'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят чотири) гривні 46 копійок пені;

- 2 291 (дві тисячі двісті дев'яносто один) гривня 21 копійка суми збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2) судові витрати за сплачений судовий збір у розмірі 6 090,0 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

10.03.2016