Справа № 303/571/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» заявою від 26.01.2016, що надійшла до Мукачівського міськрайонного суду 02.02.2016, предявило зазначений позов до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 18.01.2006 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 15000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 36% річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу, який станом на 31.12.2015 склав 26186,10 грн, з яких: 14734,53 грн заборгованість за кредитом, 8978,42 грн заборгованість за процентами, 750,00 грн заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1223,15 грн процентної складової штрафу. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 18.01.2006 у розмірі 26186,10 грн із вищеперерахованими її елементами та покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.02.2016 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.01.2006 у розмірі 26186,10 грн, у т.ч., 14734,53 грн основного боргу, 8978,42 грн боргу за відсотками, 750,00 грн пені та комісії, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1223,15 грн процентної складової штрафу; стягнуто з відповідача на користь позивача 1378,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 21.03.2016 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та відмову в позові. На думку сторони, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, у справі немає доказів укладання кредитного договору між банком і споживачем фінансових послуг у встановленій законом формі, заява про надання кредиту та Умови і правила надання банківських послуг не складають такого договору.

Крім того, банк необґрунтовано нарахував і пеню і штраф за порушення грошових зобовязань, застосувавши фактично подвійну цивільно-правову відповідальність, а також всупереч вимогам закону нарахував у дійсності один вид неустойки на інший. Порушив вимоги закону банк і збільшивши в односторонньому порядку з 01.04.2014 процентну ставку за кредитом до 43,2% річних, оскільки на мав права на такі дії.

З огляду на порядок виконання позичальником зобовязань зі сплати коштів частковими платежами щомісячно, позовна давність щодо стягнення неустойки позивачем пропущена.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що банком дотримана належна письмова форма кредитного договору, істотні умови договору відображені в заяві про видачу кредиту, а позичальник не ставив судовим порядком питання про недійсність договору. Заперечує обґрунтованість й інших доводів апеляції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, який апеляцію підтримав, представника позивача ОСОБА_4, яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Звертаючись із позовом про стягнення боргу, банк виходив із того, що спірні правовідносини виникли між сторонами належно вчиненого правочину. Проте, така правова позиція позивача не ґрунтується на законі, належних і допустимих доказах та суперечить обставинам справи.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, кредитних зобовязань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Встановлено, що 13.01.2006 ОСОБА_2 заповнила у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» (на той час закрите акціонерне товариство) бланк заяви про надання банківських послуг, на підставі якої їй була видана платіжна картка № 864090 зі встановленим кредитним лімітом у 2000,00 грн, процентна ставка була встановлена в розмірі 3% на місяць, що відповідає ставці у 36% річних, датою відкриття рахунку вказано 18.01.2006 (а.с. 7). Відповідно до змісту Заяви та п.п. 1.1., 2., 3.5. Умов і Правил надання банківських послуг (Умови і Правила), у разі оформлення та видачі платіжної картки за кредитною схемою оформлюється також і Памятка клієнта, яка є невідємною частиною договору, а Заява разом з Умовами і Правилами, Памяткою клієнта і Тарифами складають договір між ОСОБА_2 і банком про надання банківських послуг (а.с. 8-13).

З наявних на час апеляційного розгляду справи матеріалів, зокрема, з банківської виписки з рахунку за кредитною карткою № 864090, яка не надавалася позивачем суду першої інстанції, убачається і ніким не заперечується, що ОСОБА_2 користувалася платіжною карткою, одержаною на підставі заяви від 13.01.2006, здійснювала відповідні операції тощо. У справі наявний розрахунок боргу ОСОБА_2, що його станом на 31.12.2015 банк визначив за договором від 18.01.2006 б/н у розмірі 26186,10 грн, з яких заборгованість за кредитом 14734,53 грн, за процентами 8978,42 грн, за пенею та комісією 750,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1223,15 грн процентної складової штрафу (а.с. 4-6).

За загальними правилами, що випливають із положень ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки.

Поряд із цим, за змістом положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) щодо укладання договору про споживчий кредит:

договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ЦК країни);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; проценти за кредитним договором, а також забезпечення зобовязань за кредитними договором, зокрема, штрафом, пенею, які одночасно є видами цивільно-правової відповідальності за порушення зобовязань, є істотними умовами кредитного договору, що випливають із його предмету, правової природи й суті відповідних правовідносин; недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, за загальним правилом, недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення; споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст.ст. 546, 548, 549, 550, ст. 638 ч. 1, ст. 1054 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 2, 3 Закону № 1023-XII));

кредитний договір укладається в письмовій формі, його зміст може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1 Закону № 1023-XII);

кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійсним не вимагається (ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами і здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України).

У заяві позивач зазначив, що у разі неявки в судове засідання відповідача банк не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та ухвалення судом заочного рішення (а.с. 3).

До позовної заяви банк додав лише Заяву про надання банківських послуг, заповнену ОСОБА_2 13.01.2006, та Умови і Правила. Памятка клієнта і Тарифи банку, які є обовязковими складовими кредитного договору, не були додані до позовної заяви, суд першої інстанції вирішив справу за відсутності у ній цих складових договору.

В апеляційному суді представник банку подав «Справку об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода», яка, як пояснила сторона, власне і є Памяткою клієнта. Втім, ця «Справка…» не містить ані дати її складання, вихідних реквізитів, ані підписів як позичальника, так і службової особи банку уповноваженої на складання, видачу таких документів, у той же час, містить пункти, що визначають умови кредитного договору та які відрізняються від тих, що зазначені в Заяві або відсутні в ній, наприклад:

тип кредитної лінії - «возобновляемая» (у Заяві зазначення відсутнє);

якщо йдеться про «Кредитку універсальну, 30 днів пільгового періоду» із видачею картки платіжної системи «Visa», то процентна ставка за користування кредитним лімітом в режимі «пільгового періоду» встановлена в розмірі 0,01% річних на залишок заборгованості протягом 30 днів за кожною транзакцією, а базова процентна ставка за користування кредитним лімітом у гривнях по закінчені пільгового періоду встановлена у 3% річних, комісія за кредитне обслуговування не передбачена (такі умови сплати процентів за кредитом не відповідають тим, що зазначені в Заяві і не згадуються в ній);

розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості, тоді як у Заяві вказаний лише щомісячний платіж в розмірі 7% від суми заборгованості;

строк внесення щомісячного платежу до 25-го числа місяця, наступного за звітним (у Заяві вказівка на цей строк відсутня);

комісія за несвоєчасне погашення заборгованості (при виникненні прострочки на суму понад 50,00 грн) 1% від загальної суми заборгованості, але не менше 10,00 грн на місяць (у Заяві відсутня);

інші види комісій, жодна з яких не зазначена в Заяві;

процентна ставка (на місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування в гривнях 4,5% (відсутня в Заяві);

мають місце й інші відмінності в умовах кредитування, зазначених у Заяві та у «Справці…».

Отже, доказів оформлення Памятки клієнта під час оформлення інших документів, які повинні складати кредитний договір, про ознайомлення з якою позичальник розписується, у справі немає. Надана апеляційному суду «Справка…» (а фактично лише її фрагмент (перший аркуш)) не відповідає встановленим ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу і не може братися судом до уваги. Стосовно Памятки клієнта представник позивача пояснив, що інших, окрім тих, що є справі, документів про оформлення правовідносин сторін, в т.ч., згаданої памятки, немає. Відповідно до п.п. 2., 5.3. Умов і Правил, Тарифи це розміри винагород за послуги банку, перелік, розміри яких можуть змінюватися, доповнюватися, тобто, існує можливість зміни Тарифів, умов обслуговування рахунку клієнта, однак, Тарифів із урахуванням їх змін як частини договору у справі теж немає.

Тим часом, якщо Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, то у Памятці клієнта поряд зі змістом Заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника. Саме індивідуальні, конкретні умови кредитування передбачають процентну ставку за кредитом, комісії, умови відповідальності за порушення зобовязань тощо.

Із урахуванням наведеного, відповідач повинен був ясно, у передбаченій законом, у даному випадку письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо укладання кредитного договору із індивідуальними умовами кредитування шляхом підписання відповідного документа (документів), у якому (яких) такі умови зафіксовані (вищенаведені норми закону та ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обовязком саме кредитора сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України). Ці вимоги закону не були виконані, що позивачем не спростовано. За таких умов, міркування сторони позивача про те, що всі істотні умови кредитного договору відображені в Заяві та Умовах і Правилах, суперечать дійсним обставинами справи, за якими зафіксовані у різних наданих позивачем матеріалах умови не узгоджуються між собою, щодо «Справки…» невідомо коли і ким вона складена, така не підписана позичальником і власне у справі взагалі немає належних і достатніх підстав повязувати саме цю «Справку…» із Заявою від 13.01.2006, із кредитним договором, на який посилається позивач, та із умовами кредитування.

За суттю правової позиції, висловленої Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15, умови кредитного договору, які істотно впливають на обсяг прав і обовязків позичальника, визначають індивідуальні умови його кредитування не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо згода із ними не засвідчена підписом позичальника у документах, які складають кредитний договір, а відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості. Апеляційний суд не вбачає підстав для відступу у справі, що розглядається, від такої правової позиції Верховного Суду України у контексті питання щодо укладання кредитного договору (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, у справі відсутній кредитний договір від 18.01.2006 б/н, оскільки наявні документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір, тож сторони не уклали договір у формі, що її визначив сам позивач і на додержання якої погодився відповідач. Відсутність доказів дотримання належної письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність, а також відсутність правової підстави для предявлення банком позову про стягнення боргу, що виник саме з такого договору та на погоджених сторонами умовах. На час розгляду справи судом немає можливості встановленим порядком безспірно зясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачу. Здійснення сторонами певних цивільних прав і обовязків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата часткових платежів за кредитом не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність із усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин.

Такі обставини, відсутність належних і допустимих доказів виникнення саме кредитних правовідносин, нікчемність кредитного договору виключали можливість задоволення позову, який по суті ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях, із тих правових і фактичних підстав і в тих межах, як він був предявлений.

Водночас, кошти банком відповідачу були надані фактично, платіжна картка № 864090 відповідачем використовувалася, позивач вказував на видачу в рамках договору, який вважав укладеним, й інших платіжних карток, відповідач цих обставин не заперечував, проте, обґрунтованості позову та рішення суду не визнав, а в апеляційній скарзі вказував, серед іншого, на пропуск позовної давності щодо неустойки (а.с. 45). Між тим, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові за умови обґрунтованості вимог позову по суті, тоді як у разі безпідставності, необґрунтованості та недоведеності позову по суті у ньому слід відмовити саме з цих підстав. За таких умов, питання про позовну давність не має значення для вирішення спору, за наявності для того підстав позовна давність може бути предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) у разі вирішення іншого спору у звязку з фактичним користуванням відповідними коштами.

З огляду на встановлене під час апеляційного розгляду справи, не мають значення по суті й інші обставини, якими обґрунтовувався позов та які могли б випливати з укладеного кредитного договору. Так, позивач предявив вимогу про стягнення з відповідача пені за порушення договірних зобовязань, проте, не кажучи вже про відсутність власне зазначеного зобовязання, за порушення якого встановлюється пеня, така неустойка, її ставка, порядок обчислення не передбачені Умовами і Правилами (у Розділі 8 «Відповідальність сторін» йдеться лише про штраф (п. 8.6.)), не згадується вона і в «Справці…», де йдеться не про пеню, а про комісію, так само про комісію йдеться і в п. 5.5.1. Правил користування платіжною карткою. Крім того, зі структури розрахунку, поданого банком, видно, що 13-а і 14-а колонки в ньому передбачені для визначення руху коштів (заборгованості) з комісії та пені, причому як помісячно, так і накопичувальним підсумком ці платежі обраховувалися щоразу однією сумою без розподілу її за видами платежів, а фактичний борг був визначений саме за комісією. В розрахунку позивача фактично неможливо розмежувати нарахування комісії та пені, позивач безпідставно ототожнює ці платежі (із відповідним формулюванням позовної вимоги), тоді як вони мають різну правову природу і можуть бути різними, а не єдиним предметом позову, наразі не можна з певністю зробити висновку про те, що саме в дійсності нарахував і просить стягнути позивач: комісію чи пеню. Представник апелянта в апеляційному суді не дав пояснення з цього приводу.

Беручи до уваги, що позивач предявив до стягнення суми основного боргу за кредитом, боргу за процентами та заборгованості за, одночасно, комісією і пенею без належних правових підстав, розрахована на базі цієї суми процентна складова штрафу в розмірі 1223,15 грн (14734,53 грн + 8978,42 грн + 750,00 грн) х 5%), яка, крім того, апріорі не може нараховуватися на інший вид неустойки (пеню), якщо про таку, а не про комісію, йдеться, теж не могла визнаватися обґрунтованою.

Виходячи з наведеного, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідними її елементами був предявлений з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, вимоги не були належним чином обґрунтовані та не були доведені. Оскільки факт укладання сторонами кредитного договору є підставою та визначальним доводом позову і факт укладання договору при апеляційній перевірці судового рішення не був доведений, усі похідні від такого факту доводи, розрахунки та міркування не можуть бути враховані та не можуть тягти задоволення позову.

Суд першої інстанції залишив викладене поза увагою, тому дійшов невірних висновків щодо характеру спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, якими вони регулюються, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України. Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої передусім щодо недоведеності факту укладання кредитного договору та неправильності рішення суду по суті заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити внаслідок його безпідставності та необґрунтованості.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, задовольнити, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року скасувати, у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ПАТ «ПриватБанк» 606,32 грн судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді