Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_7 кошти у розмірі 235 103,35 грн, отримані останнім без достатньої правової підстави. Позивач зазначив, що вказані кошти були передані відповідно до умов попереднього договору, який не відбувся.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 235 103,35 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 29 грудня 2008 року між ОСОБА_6, як директором спеціалізованої товарної біржі «Криворізька», і приватним підприємцем ОСОБА_7 був укладений попередній договір, відповідно до якого сторони зобов'язалися укласти договір суборенди приміщення по АДРЕСА_1, після повного вводу будівлі в експлуатацію, але не більше чотирьох місяців після підписання даного договору.

На виконання підпунктів 5.1, 5.1.1 і 5.1.2 вказаного попереднього договору ОСОБА_6 були передані ОСОБА_7 10 тис. дол. США в якості авансу, що підтверджується розпискою від 29 грудня 2008 року.

Відповідач ОСОБА_7 своїх зобов'язань за вищевказаним договором не виконав.

На підставі вказаного позивач у 2012 році звернувся до господарського суду із позовом про стягнення зазначених коштів.

Так, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04 квітня 2013 року встановлено, що кошти у розмірі 77 тис. грн (еквівалент 10 тис. дол. США), які були передані відповідачу ОСОБА_7 згідно з розпискою від 29 грудня 2008 року, належать не спеціалізованій товарній біржі «Криворізька», а фізичній особі ОСОБА_6 і є його власністю, а тому позивач у 2013 році подав відповідний позов до загального суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про задоволення позову з огляду на наступне.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

На підставі вказаного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню, оскільки між позивачем та відповідачем не існує будь-яких правовідносин, у тому числі і договірних щодо спірних грошових коштів, так як сторони основний договір у погоджений строк не уклали, а тому зобов'язання, встановлене попереднім договором, відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України припинилось. Крім того, суд обґрунтовано вважав, що відповідач набув кошти у розмірі 10 тис. дол. США за відсутності достатніх правових підстав, оскільки останні належали не спеціалізованій товарній біржі «Криворізька», а фізичній особі ОСОБА_6, що встановлено судовими рішеннями.

З урахуванням вказаного апеляційний суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Також правильним є висновок апеляційного суду про відмову в застосуванні строку позовної давності до вимог ОСОБА_6

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства

Так, у розписці від 29 грудня 2008 року не зазначено дату повернення отриманих відповідачем коштів, а у попередньому договорі про укладення договору суборенди нежилого приміщення, від тієї ж дати, зазначено тільки дату майбутнього договору суборенди, а не конкретну дату повернення коштів позивачу. Таким чином, сторонами не встановлено дату повернення спірних коштів.

Отже, право на судовий захист у позивача виникло з моменту пред'явлення вимоги до відповідача, а саме: з березня 2012 року - подання позову до господарського суду, а тому з урахуванням дати звернення до суду з цим позовом у липні 2013 року апеляційний суд обґрунтовано вважав, що позивачем не пропущено встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності.

Колегія суддів дійшла висновку, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська