Справа № 734/209/13-ц Провадження № 22-ц/795/2050/2016 Головуючий у I інстанції Бузунко О. А. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Висоцької Н.В., Шарапової О.Л.

секретаря судового засідання Шапко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу дублікатів виконавчих листів у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, та поновлення строку їх предявлення до виконання,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 28 вересня 2016 року і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Оскаржуваною ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дублікатів виконавчих листів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, та поновленні строку їх предявлення до виконання відмовлено.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні його заяви, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та порушено норми матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 наголошує, що він та його представник ОСОБА_4 не отримували виконавчих листів і, як йому стало відомо, до Козелецького районного суду ці виконавчі листи ВДВС Козелецького райуправління юстиції не повернуті.

ОСОБА_1 зазначає, що до липня 2016 року він не знав, що за виконавчими листами Козелецьким районним відділом ДВС виконавче провадження не здійснюється.

На думку апелянта, судом першої інстанції не дотримані приписи постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року. Усупереч Конституції України не дотримано принцип верховенства права, і як результат, його порушені внаслідок невиконання судових рішень права - залишись незахищеними.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цівільної справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 16.05.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2Б, ОСОБА_3 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 31 250,00 гривень. В задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено. В задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовлено повністю. Вирішено питання про судові витрати (а.с.71-74).

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21.06.2013року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16.05.2013 року в частині відмови в стягненні процентів за користування безпідставно одержаними коштами скасовано, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних в сумі 552 грн. 23 коп. та 114 грн. 70 коп. судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.117-118).

На виконання вказаних судових рішень, які набрали законної сили, Козелецьким районним судом Чернігівської області 17 липня 2013 року видані виконавчі листи, копії яких знаходяться у матеріалах справи (а.с.183,184).

Як убачається з матеріалів справи, у червні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку їх предявлення до виконання, пропущеного з поважних причин, оскільки виконавчі листи втрачені по незалежним від нього причинам.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено з підстав недоведеності заявником дійсної втрати оригіналів виконавчих листів, а відповідно не доведено суду неможливість їх предявлення до виконання.

Проте, апеляційний суд вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов передчасно, з огляду на таке.

За приписами ч.ч.1,2 ст. 370 ЦПК України замість втраченого оригіналу виконавчого листа суд, який видав виконавчий лист, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати дублікат виконавчого листа.

Заява про видачу дубліката розглядається в судовому засіданні з викликом сторін і заінтересованих осіб. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про видачу дубліката.

Проте, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про судові засідання, які відбулись 10.08.2016 р., 25.08.2016 р., 12.09.2016 р. та 28.09.2016 р. належним чином не були сповіщені.

У справі наявна інформація Козелецького управління державної міграційної служби України в Чернігівскій області, що станом на 26 січня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у Козелецькому районі, у м. Остер, вул. Революції, 15 і за цією адресою направлялись поштова кореспонденція, яка поверталась до суду не врученою адресатам з причини непроживання адресатів за вказаною адресою.

Разом з тим, судом першої інстанції не було зясовано, чи зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вищевказаною адресою станом на червень 2016 року - на час подання заяви ОСОБА_1 (а.с.19,20, 130).

Відтак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, а отже вони були позбавлені можливості скористатись передбаченими ст. 27 ЦПК України правами. Зазначені обставини апеляційний суд розцінює як порушення порядку розгляду цивільної справи що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.312 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для вирішення питання по вищевказаній заяві на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіряючи аргументи скарги та, зважаючи на наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до переконання, що при вирішенні питання щодо можливості видачі дублікатів виконавчих листів суд першої інстанції безпідставно не узяв до уваги наступне.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невідємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греці, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобовязані поважати судові рішення і виконувати їх швидко ex ofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 371 ЦПК України, стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Проте, суд першої інстанції не узяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б достовірно і безспірно підтвердили, що відділ ДВС Козелецького районного управління юстиції направляв ОСОБА_1 чи його представникові виконавчі листи рекомендованими або цінними поштовими відправленнями і відсутні докази, що такі поштові відправлення ОСОБА_1 або його представник отримували. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні також і докази про існування натепер оригіналів виконавчих листів, які б заявник міг надати виконавчій службі.

Оскільки судом першої інстанції було порушено порядок, встановлений процесуальним законом для вирішення питань, зазначених у заяві ОСОБА_1, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції згідно п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2016 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: