Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, визначення місця проживання дитини, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб, укладений 02 серпня 2003 року між нею та ОСОБА_4, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Канівського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 104, та визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із нею, посилаючись на те, що дитина повинна проживати з матір'ю та вона має бажання і належні умови для утримання й виховання сина.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 02 серпня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Канівського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 104, розірвано.

Визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року ухвалу та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року в частині вирішення позову про визначення місця проживання дитини залишено без змін.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позову про визначення місця проживання дитини просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Отже судові рішення в частині вирішення вимог про розірвання шлюбу не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2003 року, від якого мають малолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З грудня 2014 року сторони проживають окремо. Причиною, у зв'язку з якою позивач вимушена була залишити спільне житло, є негативне ставлення відповідача до неї, вчинення сварок, які виникали на ґрунті непорозуміння у сімейному побуті, зокрема й у присутності дитини, що в свою чергу погано впливає на виховання сина.

Також установлено, що обоє батьків відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають стабільний дохід, дитина прихильна до обох батьків та хоче, щоб вони проживали разом.

Крім того, встановлено, що відповідач є людиною неврівноваженою та неодноразово застосовував до позивачки фізичне насильство, зокрема і після припинення спільного проживання, у зв'язку з чим остання вимушена була звертатися до правоохоронних органів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що проживання дитини з матір'ю відповідає її інтересам, а також із відсутності виняткових обставин розлучати дитину з матір'ю.

При цьому, суди врахували взаємовідносини батьків, склад характеру батька, а також вік, психологічний стан і потреби дитини, висновок органу опіки та піклування, та виходили із того, що саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку малолітнього сина сторін.

Висновок судів є правильними, відповідає принципу ст. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, згідно з якою малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, узгоджується з роз'ясненнями, викладеними у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України».

Доводи скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення судів попередніх інстанцій в оскарженій частині без змін.

Доводи касаційної скарги на ухвали судів попередніх інстанцій про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини без розгляду також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, зазначені судові рішення є законними і обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта