Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Моторне (транспортне) страхове бюро України, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору страхування, за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТзДВ СК «Альфа-Гарант») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило визнати поліс НОМЕР_3 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що страховий платіж за оспорюваним полісом до ТзДВ СК «Альфа-Гарант» не надходив, факт оплати поліса не підтверджено жодним документом, бланк поліса було втрачено, його місцезнаходження не відоме, й відповідно є таким, що не був оформлений, тому обов'язки позивача як страхувальника за цим полісом відсутні.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТзДВ СК «Альфа-Гарант» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з його безпідставності та необґрунтованості, оскільки підстав недійсності, визначних ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивачем не зазначено, а несплата страхового платежу не є підставою для визнання полісу недійсним.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судами надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Судами установлено, що 27 травня 2014 року між ТзДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_3 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс НОМЕР_3), строком дії з 08 червня 2014 року по 07 червня 2015 року

Відповідно до п. 10 полісу страховий платіж у сумі 205 грн 33 коп. сплачений 27 травня 2014 року о 9.00 год.

30 січня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), винною у скоєнні якої визнано ОСОБА_3, яка керувала автомобілем «Черрі Амулет», державний номерний знак НОМЕР_1.

В результаті вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5

03 лютого 2015 року ОСОБА_5 повідомив ТзДВ СК «Альфа-Гарант» про ДТП та надав копію оспорюваного полісу.

З матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2014 року згідно з актом передачі полісів, страховий поліс НОМЕР_3 був переданий ОСОБА_4, який на той час займав посаду начальника управління страхування у м. Одесі та Одеській області.

Згідно з листом МТСБУ від 07 серпня 2015 року інформація щодо втрати оспорюваного бланка поліса внесена позивачем до Центральної бази даних МТСБУ 11 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування, і такий договір набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Як передбачено ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо його укладено після настання страхового випадку; об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Підставою для звернення з даним позовом позовних вимог було непроведення з боку відповідача страхового платежу, а також те, що договір був укладений від імені позивача невідомою особою.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, з урахуванням наявних у справі доказів і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх необгрунтованістю, оскільки видача полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є підтвердженням того, що сторони уклали договір страхування та досягли згоди щодо істотних умов договору, а також доказом того, що страхова премія була сплачена.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 вересня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року, оскільки вони є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В. Умнова

І.М.Фаловська