Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/8561/16-ц
Номер провадження2/711/2430/16
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.,
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання дітей,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що за рішенням суду з нього на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх дітей Нікіти та Максима в розмірі по 800грн на кожну дитину щомісячно. Натомість на теперішній час діти проживають разом з позивачем і перебувають на його утриманні. Тож він просить припинити стягнення з нього аліментів.
Відповідач надав суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач посилається на положення ст.192 Сімейного кодексу України, а зазначена норма регулює лише питання зміни розміру аліментів і не передбачає можливості припинення їх стягнення.
В судовому засіданні позивач і його представник наполягали на задоволенні позовних вимог.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позову і просив відмовити у його задоволенні.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2014р. /а.с.7-8/ з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання їх дітей Нікіти, 14.03.2004р.н., ОСОБА_3, 23.07.2005р.н., в розмірі по 800грн на місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.06.2014р. до досягнення дітьми повноліття. Визначаючи такий розмір аліментів суд виходив з того, що діти проживають з матір'ю і перебувають на її утриманні.

На теперішній час ОСОБА_2 перебуває за кордоном і з 01.05.2016р. не проживає разом з дітьми.

Зазначені обставини сторони визнають, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню.

На теперішній час діти проживають разом з батьком (позивачем), що підтверджується актом опитування сусідів з місця проживання від 19.09.2016р. /а.с.9/. Заперечення представника відповідача щодо зазначених обставин суд не приймає, оскільки всупереч ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду відповідних доказів на спростування цих обставин. При цьому суд зауважує, що тимчасове перебування дітей у родичів не свідчить про те, що вони не проживають з батьком.

Відповідачка не ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків і допомагає дітям шляхом перерахування коштів на їх банківські рахунки. За період з травня по грудень 2016р. загальний розмір такої допомоги складає близько 5000грн. Зазначені обставини також визнаються сторонами.

Основні обовязки з піклування за дітьми здійснює позивач, бо він займається організацією життєдіяльності дітей. Зазначені обставини не заперечувались відповідачем.

В період до 01.05.2016р. позивач справно сплачував аліменти на утримання своїх дітей на користь відповідачки, що підтверджується відповідними квитанціями /а.с.45-61/, а з 01.05.2016р. припинив здійснювати їх сплату, оскільки діти фактично проживають разом з ним.

Оскільки відповідачка фактично не проживає разом з дітьми та не займається організацією їх утримання, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Тож між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин із забезпечення утримання дитини, що регулюються Сімейним кодексом України (далі СК).

Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зі змісту ст.181 СК вбачається, що право на предявлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина.

При цьому відповідно до ч.1 ст.179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Ухвалюючи рішення від 13.11.2014р. суд виходив з того, що ОСОБА_2 має право на отримання аліментів від ОСОБА_1, оскільки діти проживають разом з нею окремо від батька, а батько не надає належної матеріальної допомоги дітям. Разом з тим, на теперішній час ОСОБА_2С, не проживає разом з дітьми вже протягом семи місяців, а діти перебувають на піклуванні свого батька, оскільки проживають разом з ним. Отже право на отримання аліментів на теперішній час належить позивачу.

Натомість позивач з огляду на принцип обовязковості судових рішень зобовязаний виконувати рішення суду від 13.11.2014р. та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь ОСОБА_2. При цьому наявність відкритих виконавчих проваджень, що підтверджується відповідними постановами державного виконавця /а.с.42, 44/, свідчить про порушення майнових прав та інтересів ОСОБА_1, оскільки на теперішній час він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дітей.

Згідно ч.4 ст.223 ЦПК якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Разом з тим, нормами Сімейного кодексу України не передбачено припинення стягнення аліментів з батьків на утримання неповнолітніх дітей без припинення права на аліменти. Статтями 192 та 197 СК передбачено спеціальні способи захисту прав платників аліментів, які застосовуються у разі зміни обставин, які мають значення для визначення розміру аліментів, і такими способами є зміна розміру аліментів або звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Натомість, в судовому засіданні встановлено, що жоден із способів, передбачених ст.ст.192, 197 СК, не забезпечить усунення порушення прав позивача, а іншого способу не передбачено законом.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі №6-20цс11 викладено правову позицію стосовно того, що положення ст.4 ЦПК, ст.16 ЦК, які закріплюють, що права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, не узгоджуються зі ст.ст.55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст.3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відтак відмова у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється не допускається. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.7 СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Тож з огляду на положення ст.ст.7, 10, 181, 192 СК, в контексті положень ст.ст.3, 4, 223 ЦПК, ст.ст.13, 16 ЦК, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки лише у такий спосіб можливо належним чином захистити порушене право позивача і такий спосіб не завдасть шкоди правам та інтересам відповідачки і дітям сторін.

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст.88 ЦПК понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 551,20грн підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 4, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, 14.03.2004р.н., ОСОБА_3, 23.07.2005р.н., - що визначені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2014р. в розмірі по 800грн на кожну дитину щомісячно.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування судових витрат суму коштів в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна)грн. 20 (двадцять)коп..

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу чи заяву не було подано.

Головуючий: ОСОБА_5