Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.12.16 р.

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Фастовця В.М.,

при секретарі судового засідання Гавриленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2013 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 27.12.2007 р. в розмірі 37 651 грн. 68 коп. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (далі банк) правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено договір карткового рахунку, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито кредитну лінію з кредитним лімітом у розмірі 5000 грн. під 24% річних від залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної карки.

У позові зазначалося, що вище вказаний договір було укладено шляхом приєднання відповідача на підставі поданої заяви до умов, запропонованих банком в умовах та правилах надання банківських послуг та правилах користування платіжною карткою.

В позові позивач вказував, що зобовязання з повернення отриманих у кредит коштів відповідач належним чином не виконувала, а тому станом на 13 червня 2013 року має вищевказану заборгованість, за стягненням якої вимушений звернутися до суду.

Представник позивача подав заяву, в якій позов підтримав, просив справу розглядати за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, позов не визнав внаслідок пропуску строку позовної давності та необґрунтованості вимог.

У судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі.

27 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», назва якого в подальшому була змінена на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем заяви, в якій міститься підпис зроблений від її іменні про ознайомлення з цими умовами та правилами (а.с. 7).

Відповідно до укладеного договору банк 27 грудня 2007 року відкрив картковий рахунок та надав відповідачу платіжну картку з кредитним лімітом у розмірі 5000 грн. з базовою відсотковою ставкою в 2 відсотки на місяць від залишку заборгованості та комісією в розмірі 3,5 відсотків на місяць (а.с. 7).

З наданої представником позивача виписки з особистого рахунку відповідача вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачем проводилися операції зі зняття готівкових коштів та внесення коштів на повернення отриманого кредиту, відсотків за користування ним та штрафних санкцій.

Відповідач категорично заперечує внесення на користь позивача 28 липня 2008 р. суми в розмірі 2 412, 11 грн., зазначена у виписці (а.с. 25).

Позивачем на ухвалу суду від 27.09.2016 р. (а.с.93) щодо надання оригіналу документу про сплату відповідачем 28.07.2008 р. 2412,11 грн. була надіслана ще одна виписка по рахунку відповідача, з якої вбачається, що 28 липня 2008 р. була проведена «службова операція» на суму 2412, 11 грн. (а.с.99).

Позивачем не надано розяснень поняття «службова операція», що є необхідним з огляду на те, що відповідно до цієї ж виписки 11 лютого 2009 р. була проведена ще одна «службова операція» на суму 2958,3 грн. (а.с.99), однак вона жодним чином не вплинула на розмір заборгованості відповідача.

Не може бути «службова операція» від 11 лютого 2009 р. і зняттям грошових коштів відповідачем, бо станом на 02 лютого 2009 р. сума сальдо поточної і простроченої заборгованості складала весь розмір кредиту 5000 грн. (а.с.4 зв.).

З розрахунку заборгованості (а.с.4) видно, що за період з 02 по 31 липня 2008 р., коли відповідач нібито вніс 2412, 11 грн., заборгованість не тільки не зменшилася, а навіть збільшилася - сальдо простроченої заборгованості та загальна заборгованість за процентами накопичувальним підсумком.

При цьому розмір нарахованої комісії і пені накопичувальним підсумком залишився незмінним, але не за рахунок платежу, а тому що за цей період вони не нараховувалися.

Зменшення інших показників за цей же період, наприклад нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом процентів 138,48 грн. станом на 02.07.2008 р. і 5,15 грн. станом на 31.07.2008 р. не свідчить на користь погашення заборгованості, оскільки така ж ситуація виникає і надалі, коли платежів за даними самого позивача вже не було 139, 12 грн. станом на 02.08.2008 р., але станом на 29.08.2008 р. цей показник зменшується до 16,42 грн.

Аналогічно не вплинула на розмір заборгованості з комісії та пені у період з 02 по 31 березня 2008 р. (а.с.4) і «службова операція» від 03 березня 2008 р. на суму 50,05 грн. (а.с.99), яка (комісія та пеня) у вказаний період також не нараховувалася, однак не була зменшена на суму «службової операції».

Відповідно до ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Умовами і правилами надання банківських послуг (а.с.8-11) інший порядок погашення заборгованості не передбачений.

Таким чином, оскільки заборгованість згідно з її розрахунком (а.с.4) жодним чином не зменшилася, суд вважає, що запис у виписці з рахунку відповідача про «службові операції» в розмірі 50,05 грн. і 2412, 11 грн. від 03.03.2008 р. і 28.07.2008 р. відповідно не можуть бути доказами погашення відповідачем заборгованості в ці дні.

Зі змісту п. 6.9. Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що відповідач зобовязалася погашати заборгованість за кредитом протягом 30 днів з моменту її виникнення (а.с. 9).

При цьому відповідно до змісту п. 5.4. Правил користування платіжною карткою погашення процентів по кредиту повинне відбуватися щомісячно за попередній місяць, а погашення кредиту в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (а.с. 10).

Отже, своєчасно не повернуті відповідачем кредитні кошти на протязі тридцятиденного строку, встановленого п. 6.9. вищевказаних Умов та п. 5.4. зазначених вище Правил, вважаються простроченою заборгованістю, за стягненням якої позивач міг звернутися до суду.

Суд не може прийняти до уваги положення п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг про те, що договір карткового рахунку діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Вказане застереження не може визначати остаточний термін повернення кредиту, оскільки визначає строк дії карткового рахунку, а не строк користування кредитними коштами та остаточний термін їх повернення (а.с. 10).

Разом з цим, не може визначати остаточний строк повернення кредиту положення п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою строк, оскільки ним передбачено лише поновлення договору карткового рахунку, а не подовження строку користування кредитними коштами (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з цим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору.

В розумінні змісту цих та вищевказаних норм строк, зазначений в п. 6.9. Умов та правил надання банківських послуг, є строком, на протязі якого відповідач повинний був повернути отриманні кредитні кошти, а його порушення тягне наслідок визнання кредиту простроченим, а тому вказане застереження не визначає остаточний строк повернення кредиту.

Водночас остаточним строком повернення кредиту не може вважатися строк, вказаний в п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг, оскільки цей строк визначає строк дії договору карткового рахунку в цілому, тобто строк на протязі якого банк був зобовязаний надавати відповідачу кредитні кошти в межах ліміту, встановленого за картковим рахунком.

Отже, відповідно до вищезазначених приписів діючого законодавча та наявних у матеріалах справи Умов та правил надання банківських послуг, позивач мав право вимагати повернення грошових сум, наданих відповідачу в кредит, після закінчення місячного строку, встановленого для повернення, кожної окремої суми, з пропуском якого заборгованість відповідача вважалася простроченою.

Згідно зі ст. 256 ЦК України особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який підлягає застосуванню до вимог, частина з яких є предметом заявленого позивачем позову, а в частині стягнення неустойки, згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України, такий строк становить один рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом предявлення вимоги, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникло право предявити вимогу про його виконання боржником.

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривається у разі вчинення боржником дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обовязку. Наслідком переривання строку позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, є перебіг строку позовної давності заново, а відповідно до нового строку не зараховується час, що минув до моменту його переривання.

З розрахунку заборгованості вбачається, що вона почала нараховуватися з 27.12.2007 р..

Отже, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача після спливу строків позовної давності, встановлених ст.ст. 257, 258 ЦК України.

Оскільки відповідачем надана заява про застосування строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позову на цій підставі.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2007 року, що утворилася станом на 13 червня 2013 рокувідмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання до Лисичанського міського суду апеляційної скарги у 10-тиденний строк з моменту отримання його копії.

Суддя: