"09" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді Ластовки Н.Д.,
за участю секретаря Панасюк Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-
У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступне.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі, окрім неї, є зареєстрованими є діти позивача: син- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час, ОСОБА_2 в квартирі не проживає. У 2011 році він добровільно забрав свої речі та виїхав з квартири. За весь цей час він додому не повертався, ніяких комунальних платежів не сплачував та в оплаті витрат по квартирі участі не приймав. Отже, на день звернення до суду з відповідним позовом, відповідач не проживає у квартирі більше п'яти років, перешкод у користуванні квартирою позивач відповідачу не чинила. Посилаючись на вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Позивач в судове засідання не з'явилася, проте до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про місце і час розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Поштове повідомлення повернулось до суду за закінченням терміну зберігання.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки в судове засідання не повідомив.
Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі ненадання фізичними особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання або місця реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частинах на праві приватної власності. (а.с. 8).
На вказаній житловій площі, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач - ОСОБА_1, її син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітня донька позивача - ОСОБА_4. (а.с.6).
Позивач просить суд відповідно до вимог ст. 71, 72 ЖК України визнати відповідача таким. що втратив право користування житловим приміщенням.
Оскільки судом встановлено, що спірна квартира не належить до жилого приміщення, яке входить до державного чи громадського житлового фонду, суд керується положеннями ЦК України, який регулює спірні правовідносини.
Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48 закону «Про власність»).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379, 382 ЦК).
Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі більше п'яти років підтверджується Актом по факту не проживання особи у спірній квартирі від 12 жовтня 2016 року та Довідкою № 855 від 12.10.2016 року.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, з позовної заяви та інших письмових доказів по справі, враховуючи відсутність відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 понад п'ять років, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 втратив право на користування цим житлом, та приймає рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється , зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.
Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Оскільки факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, на вільне розпорядження своєю власністю, наданими позивачем доказами підтверджується те, що відповідач припинив користування нею, витрат на житлово-комунальні послуги не несе, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному оьсязі.
Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися власністю, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
З огляду на вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551, 20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 391, 405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 10, 15, 60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Зняти ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: