Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/4456/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 «Міські теплові мережі» (надалі ОСОБА_4 «МТМ») до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води /підігріву питної води/

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів повнолітніх осіб, які зареєстровані в квартирі № 5,6 буд. 20/8 по вул. Іванівська в м. Запоріжжі, заборгованість по оплаті за послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) згідно особового рахунку № 94812321 станом на 01.03.2015 року у розмірі 14759,55 грн. з урахуванням зроблених ними оплат, від сплати якої відповідачі на користь позивача у добровільному порядку ухиляються.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2016 року (а.с. 77) позов ОСОБА_4 «МТМ» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, 29.10.1977р.н., на користь ОСОБА_4 «МТМ» заборгованість за послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води, яка утворилась за період часу з 01.08.2011 року по 01.03.2015 року у розмірі 14759,55 грн., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218,00 грн.

Позивач ОСОБА_4 «МТМ» та відповідач ОСОБА_6 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 80-82) просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача було відкрито (а.с. 92), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 94).

У судове засідання 06 грудня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.96, 98) відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_5 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 73) ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_4 «МТМ» за довіреністю (а.с.102) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10, 60, 212-215, 215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що п. 1.3 рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 року „Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено ОСОБА_4 „Міські теплові мережі в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж ОСОБА_4 „МТМ (а.с.7-8).

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року „Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Законом України „Про житлово-комунальні послуги № 1875-ІУ від 24.06.2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору.

Згідно із ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст. 526 ЦК України визначає, що зобовязання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем. Відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися.

У відповідності зі ст. 64, 67-68 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» наймач (власник) квартири зобов'язаний вчасно вносити квартплату і плату за комунальні послуги, до числа яких входять і послуги з теплопостачання, а члени його родини несуть з наймачем солідарну відповідальність по зобов'язанням.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що в кв. 5,6 буд. 20/8 по вул. Іванівській в м. Запоріжжі зареєстровані та проживають 4 особи, дві з яких є повнолітніми - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - відповідачі у справі (а.с.9, 17). Особовий рахунок зареєстровано на імя ОСОБА_2І (а.с.10).

За період часу з 01.08.2011 року по 28.02.2015 року у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, яка станом на 01.03.2015 року складає 14759,55 грн.(а.с.10-11).

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у суді першої інстанції заявляв про застосування строків позовної давності (заява а.с. 28), також в обґрунтування заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі зазначав, що заборгованість відповідачам у цій справі нараховаана позивачем поза межами строку позовної давності, відсутні договірні зобовязання між сторонами, позивач безпідставно посилається на постанови Нацкомісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та рішення виконкому ЗМР про встановлення тарифів, в обґрунтування законності порядку нарахування сум за надані послуги та застосування тарифів, за яким нараховані надані послуги та розрахована заборгованість тощо.

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що фактично між сторонами існували договірні зобовязання, оскільки позивач надавав послуги з опалення та підігріву води, а відповідачі користувались наданими послугами, при цьому не звертались до ОСОБА_4 «МТМ» із заявами про відмову отримувати вказані послуги та з вимогами відключити їх від постачання тепла та гарячої води; відсутність договору між сторонами не позбавляє права постачальника звертатися з вимогами до споживача про стягнення вартості наданих послуг; позивачем в обґрунтування своїх вимог у цій справі надано офіційні документи, якими закріплені тарифи та порядок їх застосування, а саме: декілька постанов Нацкомісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 462 від 23.04.2014р., № 650 від 06.06.2014 р., № 146 від 17.10.2014 р., № 605 від 03.03.2015 р., № 1171 від 31.03.2015 р. (а.с. 57-66) та два рішення виконкому ЗМР про встановлення тарифів № 39 від 31.01.2011 р. та № 62 від 05.09.2012 р. (а.с.52-54), які до теперішнього часу не оскаржувались та є діючими; також законність і обґрунтованість їх застосування підтверджені рішеннями Верховного Суду України від 18.11.2015 року та судовою практикою по цій категорії справ (а.с.45); до того ж, згідно із розрахунком заборгованості, наданим до матеріалів справи (а.с. 10-11), за вказаний період часу відповідачі декілька разів вносили плату за надані позивачем послуги позивача в сумі 462,27 грн.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за опалення та підігрів питної води у повному обсязі, за період часу з 01.08.2011 року по 01.03.2015 року в сумі 14759,55 грн., що також підтверджується документами наказового провадження (а.с.24).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним в його запереченнях на позов позивача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позов ОСОБА_4 «МТМ» подано до суду для стягнення всієї вищезазначеної заборгованості з 01.08.2011 року по 01.03.2015 року в сумі 14759,55 грн. в межах строків позовної давності.

Оскільки, встановлено, що 15 квітня 2014 року (а.с.24) ОСОБА_4 «МТМ» звертався до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5, які мешкають за адресою: м. Запоріжжя вул.. Іванівська б. 20 кв. 5-6, заборгованості за спожиті та використані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у розмірі 10507,17 грн. та отримав судовий наказ Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/3480/14-ц, 2-н/334/651/14 від 24.04.2014 року, який у подальшому був скасований судом першої інстанції ухвалою від 02 червня 2014 року (а.с.24) в порядку задоволення заяви відповідача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення.

Звернення ОСОБА_4 «МТМ» із заявою про видачу судового наказу та отримання останнього у квітні 2014 року перервало перебіг позовної давності в силу вимог ст. 264 ЦПК України. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу строку позовної давності, до нового строку не зараховуються.

При вищевикладених обставинах, враховуючи звернення ОСОБА_4 «МТМ» із вищезазначеним позовом до відповідачів до суду у цій справі 16.02.2015 року (а.с.2), ОСОБА_4 «МТМ» міг просити у цій справі стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги, навіть, з квітня 2011 року, але він просив лише з серпня 2011 року по лютий 2015 року станом на 01.03.2015 року, тобто в межах загального (трирічного) строку позовної давності, про застосування якого просив представник відповідача у суді першої інстанції у цій справі.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що відповідачами з серпня 2011 року по лютий 2015 року було здійснено сплати за послуги позивача з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води /підігріву питної води/ на загальну суму 467,27 грн. (а.с. 10-11).

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що ці 467,27 грн. складаються із: 40,92 грн. - оплати ГВС за липень 2012 року, 104,35 грн. - АБПЛ. отопл. за липень 2012 року, 100,00 грн. оплати ГВС за травень 2013 року, 80,00 грн. оплати ГВС за квітень 2014 року, 137,00 грн. оплати ГВС за червень 2014 року.

При вищевикладених обставинах, вбачається, що фактично заборгованість відповідачів складається лише із заборгованості у вказаний період за послуги позивача з централізованого опалення.

Відповідачі у період з серпня 2011 року по лютий 2015 року сплатили послуги позивача з централізованого опалення лише один раз у липні 2012 року у сумі 104,35 грн. (а.с.10), що не перевищує щомісячного нарахування оплати цього виду послуг.

А тому помилковими є посилання суду першої інстанції у цій справі на ст. 264 ч. 1 ЦПК України щодо вчинення відповідачами дії, що свідчить про визнання ними свого боргу з наданих послуг позивачем, зокрема з централізованого опалення.

Проте, ці додаткові безпідставні посилання суду першої інстанції в обґрунтування правильних висновків суду першої інстанції не призвели до неправильності вирішення цієї справи судом першої інстанції по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуємого рішення суду першої інстанції у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що договору між сторонами у цій справі ОСОБА_4 «МТМ» та ОСОБА_2 чи ОСОБА_5. - на надання послуг з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води /підігріву питної води/ станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції укладено не було.

Однак, в силу вимог ст. 656 ЦПК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зобовязані в силу вимог закону оплатити фактично отримані послуги позивача з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води /підігріву питної води/, відсутність укладеного між сторонами договору з приводу надання останніх не могла бути підставою для відмови судом першої інстанції позивачеві у задоволенні його позову у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідачів від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2, представник останнього ОСОБА_3 не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі та у спростування правильності проведеного позивачем розрахунку вищезазначеної заборгованості відповідачів за надані послуги з урахуванням площі квартири, що опалюється, (102,30 кв. м, а.с. 10), одноставкового та двоставкового тарифу на послугу позивача з централізованого опалення у певний період (а.с. 52-67) та інш.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційний суд у цій справі сприяв повному та всебічному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, зокрема розяснював у судовому засіданні представникові останнього ОСОБА_3 його право заявити будь-які клопотання, у тому числі про надання чи витребування будь-яких доказів у цій справі.

Однак, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на запитання колегії суддів у судовому засіданні зазначав, що він клопотань немає, інших доказів, окрім тих, що є у матеріалах цієї справи, надати апеляційному суду не може.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, який був прийнятий апеляційним судом до уваги зі згоди представників сторін на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України є судовий наказ Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/3480/14-ц, 2-н/334/651/14 від 24.04.2014 року (копія із Єдиного державного реєстру судових рішень а.с. 103-104), за яким була стягнута на користь ОСОБА_4 «МТМ» з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у сумі 10507,17 грн. за період, починаючи з серпня 2011 року.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача судових витрат у вигляді судового збору (а.с.90), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9