АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_3 та представника позивача Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» СимоненкаВячеслава Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року позовні вимоги Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» 2 927,44 грн., з яких: 2 249,34 грн. - сума заборгованості за житлово - комунальні послуги, 192,12 грн. - сума інфляційних втрат, 242,37 грн. - сума 3% річних та 243,60 грн. витрати по сплаті судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року в частині задоволення первісних позовних вимог змінити та правильно застосувати позовну давність, яка обраховується, починаючи з дати подання позову до суду.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Суд зробив помилковий висновок про те, що подання позивачем у квітні 2013 року заяви про видачу судового наказу призвело до зупинення перебігу позовної давності, так як ст. 263 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для цього і цей перелік не може бути розширеним. Правильною датою для початку обрахування строку позовної давності у даній справі вважає саме дату звернення Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до суду з позовною заявою у липні 2015 року. Зазначив, що позиція суду першої інстанції щодо переривання перебігу позовної давності шляхом подання заяви про видачу судового наказу відкриває позивачу можливість зловживати своїми процесуальними правами та, шляхом подачі таких заяв, неправомірно продовжувати позовну давність.

Представник Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» Симоненко Вячеслав Володимирович, також не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог підприємства.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, судом було невірно застосовано ст. 257, 267 ЦК України. Зазначив, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності у зв'язку з вчиненням дії, що свідчить про визнання особою боргу, так як ОСОБА_6 здійснював часткову сплату нарахованої йому заборгованості в 2005 році, що підтверджується долученим до матеріалів справи розрахунком. Також суд не врахував, що відповідач частково сплачував за поточні житлово-комунальні послуги весь спірний період, що також свідчить про переривання строку позовної давності. ОСОБА_6 користувався наданими житлово - комунальними послугами весь час, про їх вартість та тарифи був обізнаний з рахунків, що направлялися йому щомісячно, від користування таким послугами не відмовився, а тому оплата за них повинна бути стягнута в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_6 доводи своєї апеляційної скарги повністю підтримав та просив її задовольнити. Проти апеляційної скарги Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заперечував, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Представник Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» СимоненкоВячеслав Володимирович в судовому засіданні подану ним апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Проти апеляційної скарги ОСОБА_6 заперечував, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрований, проживає та є власником квартири за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою (форма № 3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Київжитлосвіт» № 93 від 22 січня 2014 року.

Згідно вказаної довідки, будинок за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча дирекція Шевченківського району».

Відповідно до Статуту позивача, основними напрямками діяльності Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» є: забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених позивачем з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених позивачем безпосередньо зі споживачами послуг; здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг; здійснення комплексних заходів по підвищенню платіжної дисципліни населення.

Судом також встановлено, що станом на 01 листопада 2013 року у ОСОБА_6 є заборгованість по сплаті за надані йому житлово-комунальні послуги у розмірі 14 858 грн. 85 коп., з них: основний борг - 8 433 грн. 56 коп.; інфляційні втрати - 5 093 грн. 02 коп.; 3% річних - 1 332 грн. 27 коп..

Розрахунок заборгованості було здійснено за період з 01 березня 2004 року по 01 листопада 2013 року.

Вперше з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду в квітні 2013 року шляхом подання заяви про видачу судового наказу.

В подальшому, виданий за заявою Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» судовий наказ було скасовано.

В ході розгляду справи, ОСОБА_6 було заявлено про застосування строку позовної давності при вирішенні спору. Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» жодних поважних причин пропуску цього строку зазначено не було.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості по оплаті за спожиті житлово - комунальні послуги в розмірі 2 249 грн. 44 коп., а також нараховані на вказану суму інфляційній втрати та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем частково пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, а відповідач заявив про його застосування, що, в силу положень ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в задоволенні частини позовних вимог. При цьому суд враховував, що подання заяви про видачу судового наказу з аналогічними позовними вимогами, перериває перебіг позовної давності в даній справі. В задоволенні зустрічного позову судом було відмовлено повністю.

Представник Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» СимоненкоВячеслав Володимирович та відповідач ОСОБА_6 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року оскаржують лише в частині вирішення первісного позову про стягнення з ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованості по оплаті за житлово - комунальні послуги. А тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду лише в межах доводів апеляційних скарг.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення вимог первісного позову з урахуванням переривання перебігу позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу в квітні 2013 року, вважає ці висновки такими, що зроблені судом на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідно до вимог закону, а доводи апеляційних скарг правильність вказаних висновків суду не спростовують з наступних підстав.

Обов'язок споживача сплачувати за використані житлово - комунальні послуги передбачений положеннями ст.ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР, Закону України «Про житлово - комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. № 572.

Так, положеннями ст.ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Оплата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до положень п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що ОСОБА_6 не виконував в повній мірі покладений на нього обов'язок по оплаті за надані послуги, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 8433,56 грн..

Будь-яких доказів недостовірності вказаного розрахунку чи неправильності його здійснення матеріали справи не містять.

Оскільки факт невиконання відповідачем покладених на нього законодавством зобов'язань по сплаті за спожиті житлово - комунальні послуги достовірно встановлений, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_6.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 даної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних від належної до сплати суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат, суд першої інстанції правильно послався на те, що ОСОБА_6 порушив строки виконання своїх зобов'язань по оплаті комунальних послуг, а тому є всі підстави для стягнення з нього на користь позивача передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань.

Разом з тим, за правилами ст. 267 ЦК України, підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки відповідачем ОСОБА_6 було заявлено про застосування позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про стягнення заборгованості частково, в межах встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Визначаючи період стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в межах трирічного строку позовної давності, відповідно до заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, починаючи з дня подання Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості у квітні 2013 року, перебіг позовної давності був перерваний.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що строк позовної давності варто рахувати від дня пред'явлення позову 30 липня 2015 року, правильність висновку суду не спростовують з наступних підстав.

В правовій позиції, викладеній в постанові Верховного суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, роз'яснено наступне.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2013 року Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за спожиті житлово - комунальні послуги за період з 01 березня 2004 року по 01 січня 2013 року в розмірі 8517,28 грн., та нарахованих на вказану суму інфляційних нарахувань і 3% річних.

19 серпня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано судовий наказ за заявою позивача, який, в подальшому, скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2013 року.

Таким чином, оскільки вперше з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до суду в квітні 2013 року в порядку наказного провадження, вчинення вказаної процесуальної дії перервало перебіг позовної давності, а тому доводи апеляційної скарги про обчислення строку позовної давності з дати подання до суду позовної заяви є безпідставними.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги представника Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» Симоненка ВячеславаВолодимировича про те, що до даного спору підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 264 ЦК України про переривання перебігу позовної давності у зв'язку з визнання особою боргу, оскільки такі посилання спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що в жовтні 2005 року ОСОБА_6 було сплачено за спожиті житлово - комунальні послуги 2613,85 грн., в той час як поточний платіж становив 62,02 грн., а несплачений борг станом на жовтень - 4562,60 грн..

Тобто, відповідачем добровільно було погашено частину боргу в жовтні 2005 року.

Суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження часткового погашення ОСОБА_6 заборгованості в період з жовтня 2005 року до 01 листопада 2013 року.

Переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Таким чином, сплата частини боргу в жовтні 2005 року дійсно перервала перебіг позовної давності, проте це не має правового значення для даної справи, так як заява про стягнення коштів в порядку наказного провадження була подана до суду лише в квітні 2013 року, більш ніж через 7 років.

Необґрунтованими є посилання апеляційної скарги на те, що про переривання перебігу позовної давності свідчить також регулярне здійснення ОСОБА_6 поточних платежів за надані послуги в різному розмірі, оскільки, як вбачається з розрахунку, всі платежі відповідачем здійснювались в меншій сумі, ніж необхідний місячний платіж, або перевищували такий платіж на незначну суму.

Посилання в скарзі на те, що відповідач користувався наданими житлово - комунальними послугами весь час, про їх вартість та тарифи був обізнаний, від користування такими послугами не відмовився, а тому оплата за них повинна бути стягнута в повному обсязі, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо часткової відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не був позбавлений можливості звернутися за захистом своїх прав та інтересів в передбачені законодавством строки та поважних причин пропуску даних строків не зазначив ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційних скарг відповідача ОСОБА_3 та представника позивача Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» Симоненка Вячеслава Володимировича відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» Симоненка ВячеславаВолодимировича відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: