У х в а л а

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и л а :

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 10 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу відмовив.

Апеляційний суд Дніпропетровської області рішенням від 30 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнив, постановив стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на її користь кошти за договором банківського вкладу.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилила, рішення суду апеляційної інстанції залишила без змін.

30 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 1058, 1059 Цивільного кодексу України, статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 6, 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року, 20 січня, 6 та 13 квітня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, оскільки підтверджується самим договором та відповідним платіжним документом про прийняття банком грошових сум, а відтак відповідач зобов'язаний виплатити вкладнику таку суму та проценти на неї.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 7 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, зазначив, що позивачка не надала доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі спірного договору банківського вкладу, а сам договір не містить необхідних платіжних реквізитів;

- в ухвалі від 20 січня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, зауважив, що позивачка не надала доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі спірних договорів банківського вкладу, а квитанція про внесення позивачкою готівки не містить необхідних реквізитів;

- в ухвалі від 6 квітня 2016 року суд касаційної інстанції, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції та направивши справи на новий розгляд до цього ж суду, вказав на порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі від 13 квітня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, дійшов висновку, що позивачем не надав належних і допустимих доказів на підтвердження укладення з відповідачем договорів банківського строкового вкладу та внесення на підставі цих договорів коштів.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України висновку, оскільки ухвала Верховного Суду України від 25 березня

2016 року, якою відмовлено у допуску до провадження справи не є судовим рішенням у розумінні пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, а тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу за заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 30 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема