АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9676/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/1913/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 48 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

при секретарі: Чубіній А.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що з відповідачкою ОСОБА_3 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 2011 року, мають неповнолітню доньку, на утримання якої він сплачує аліменти. З березня 2012 року припинили спільне проживання та шлюбні стосунки, відповідачка переїхала жити до своїх батьків. В червні 2012 року позивач виїхав у м. Магадан Росії на заробітки, де знаходився до січня 2013 року, після повернення на заощаджені до шлюбу та зароблені в Росії кошти він, 29.01.2013 року придбав спірну квартиру, став її власником і оселився в ній. В 2014 році на прохання відповідачки він дозволив їм з дитиною жити у своїй квартирі та зареєстрував їх. Шлюбні відносини вони не поновлювали, мешкали як сусіди, але відповідачка вимагає розділити квартиру, тому він вирішив звернутись до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи.

Зокрема судом першої інстанції надано невірну оцінку поясненням свідків, які є близькими родичами відповідача, в той час як поясненням свідків з боку позивача взагалі в рішенні суду не надано оцінку та не враховано, що вказані свідки не є родичами або близькими знайомими позивача.

Також судом першої інстанції не враховано, що позовні вимоги позивача, зокрема в частині строку, з якого були припинені шлюбні відносини між сторонами, підтверджені рішенням суду про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що ОСОБА_3 погоджується із вказаними позовними вимогами та шлюбні відносини припинено в березні 2012 року. Також припинення шлюбних відносин саме в березні 2012 року встановлено і в рішення суду про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 аліментів на її утримання.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції встановлено, що з 08.07.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7), від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.06.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частини доходу на її утримання до досягнення дитиною віку трьох років (а.с.10). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16.07.2012 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишено без розгляду за заявою позивачки (а.с.11).

29.01.2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5, придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2. (а.с.13). Право власності на вказану квартиру за позивачем ОСОБА_2 зареєстроване 29.01.2013 року (а.с.12). Згідно звіту незалежної оцінки, вартість спірної квартири станом на 05.11.2015 року складає 80000 грн. (а.с.26-34).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09.11.2015 року .

Відповідно до відомостей про склад зареєстрованих за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, станом на 14.06.2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивачем його позовні вимоги не доведено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до особистої приватної власності або спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи правовий статус майна, набутого під час шлюбу, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус майна подружжя, набутого під час шлюбу (особисте або спільне сумісне) визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції вірно визначився із нормами матеріального права та встановив, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених ним у позові, зокрема щодо придбання ним спірної квартири за особисті кошти, які були накопичені ним до укладення шлюбу та зароблені у Росії.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції надано невірну оцінку поясненням свідків, які є близькими родичами відповідача, в той час як поясненням свідків з боку позивача взагалі в рішенні суду не надано оцінку та не враховано, що вказані свідки не є родичами або близькими знайомими позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази, надано оцінку поясненням свідків та надано їм належну оцінку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано, що позовні вимоги позивача, зокрема в частині строку, з якого були припинені шлюбні відносини між сторонами, підтверджені рішенням суду про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що ОСОБА_3 погоджується із вказаними позовними вимогами та шлюбні відносини припинено в березні 2012 року не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки на час придбання квартири сторони перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі.

Крім того, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи правовий статус майна, набутого під час шлюбу, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так Позивачем, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були накопичені ним до укладення шлюбу та зароблені у Росії, натомість відповідачка підтвердила належними та допустимими доказами свої заперечення, зокрема щодо її участі спільною працею та коштами у придбанні спірної квартири, які прийняті та досліджені судом, а саме: довідки про отримані суми допомоги, відомості з місця роботи (а.с.73-85).

Доводи апеляційної скарги про те, що припинення шлюбних відносин між сторонами припинено саме в березні 2012 року встановлено і в рішення суду про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 аліментів на її утримання колегія суддів не приймає до уваги, оскільки стягнення аліментів на утримання дружини не свідчить про припинення шлюбних відноси.

Крім того слід зауважити, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16.07.2012 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишено без розгляду за заявою позивачки (а.с.11) .

Таким чином слід зазначити, що докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надав їм суд першої інстанції. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: