Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Ластовки Н.Д.,

при секретарі Фузік Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач, звертаючись з позовом до суду, просить суд скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 1464457, а також виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис від 12.11.2004 року за № 1464457 про арешт на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 17 листопада 1995 року ним за договором купівлі-продажу було придбано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. У 2016 році позивач вирішив продати належну йому на праві власності квартиру. У приватного нотаріусу Київського нотаріального округу ОСОБА_3 позивачем було отримано Інформаційну довідку щодо обєкта нерухомого майна від 01.07.2016 р. В даній довідці міститься запис з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 1464457 від 12.11.2004 р. про накладення арешту на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Даний запис внесено ОСОБА_2 Київською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали, б/н, 25.11.1996 р., Нарсуд, р-н. Печерський. Враховуючи необхідність зняття виявленого арешту, позивачем було зроблено відповідні запити до Печерського районного суду міста, до ОСОБА_2 Київської державної нотаріальної контори, Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Згідно листа ОСОБА_2 Київської державної нотаріальної контори № 5820/01-16 від 14.07.2016 р., надати копії документів та/або інформації про підстави обтяження квартири АДРЕСА_1 не має можливості у звязку з їх відсутністю, так як термін зберігання документів, щодо накладання, зняття арештів (заборон) складав три роки, тобто сплив 25.11.1999 року. Згідно листа Печерського районного суду міста Києва № 2-203/97 від 20.07.2016 р., надати на ознайомлення матеріали справи № 2-203/97 за позовом Києво-Печерського банку до ОСОБА_1 про стягнення збитків, в межах якої було винесено ухвалу про накладення арешту від 25.11.1996 р. не має можливості, у звязку зі знищенням справи за спливом строку зберігання відповідно до наказу ДСА України № 168 від 15.11.2011 року. Згідно листа Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 22701 від 22.07.2016 р. виконавчий лист 2-203/7 від 27.08.1998 р., виданий Народним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Києво-Печерського банку боргу у сумі 25 684,50 грн., 25.06.2013 р. було повернуто стягувачу, виконавче провадження закрито. Станом на 21.072016 р. вищезазначений виконавчий документ на повторне виконання не надходив та на виконанні не перебуває. З урахуванням вищевикладеного, позивач вказує на безпідставність накладення арешту на належне йому майно та просить суд захистити його порушене право, шляхом винесення рішення про скасування арешту.

Позивач в судове засідання не зявився, однак від його уповноваженого представника ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не зявилася, проте від її уповноваженого представника до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори та прийняття рішення згідно діючого законодавства України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, 17.11.1995 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу було придбано нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1. (а.с.4).

З інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 1464457 від 12.11.2004 р. встановлено про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності. Підставою обтяження вказано «ухвала, б/н, 25.11.1996, Нарсуд, р-н. Печерський». (а.с.5).

Згідно листа ОСОБА_2 Київської державної нотаріальної контори № 5820/01-16 від 14.07.2016 р., надати копії документів та/або інформації про підстави обтяження квартири АДРЕСА_1 не має можливості у звязку з їх відсутністю, оскілько відповідно до номенклатури справ ОСОБА_2 Київської державної нотаріальної контори за 1996 року термін зберігання документів, щодо накладання, зняття арештів (заборон) складав три роки, тобто сплив 25.11.1999 року. (а.с.6)

Згідно листа Печерського районного суду міста Києва № 2-203/97 від 20.07.2016 р., надати на ознайомлення матеріали справи № 2-203/97 за позовом Києво-Печерського банку до ОСОБА_1 про стягнення збитків, в межах якої було винесено ухвалу про накладення арешту від 25.11.1996 р. не має можливості, у звязку зі знищенням справи за спливом строку зберігання відповідно до наказу ДСА України № 168 від 15.12.2011 року як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення. (а.с.7).

З інформаційного листа Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 22701 від 22.07.2016 р. вбачається, що на примусовому виконанні у відділі перебував виконавчий лист 2-203/7 від 27.08.1998 р., виданий Народним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Києво-Печерського банку боргу у сумі 25 684,50 грн.

18.06.2004 р. державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 24008838, копії якої були направлені боржнику до виконання, стягувану до відома.

В ході виконання державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, що підтверджується відповідями УДАІ м. Києва, Державної реєстраційної служби, Державної податкової служби України, Головного управління земельних ресурсів, актом державного виконавця від 21.06.2013 р., відомості щодо місця отримання прибутків, вжитими державним виконавцем заходів встановити неможливо.

25.06.2013 року державним виконавцем на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану.

Станом на 21.072016 р. вищезазначений виконавчий документ на повторне виконання не надходив та на виконанні не перебуває.(а.с.8).

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Як встановлено, спірна квартира належить позивачу на праві власності, однак у звязку з втратою оригіналів документів на його майно по рушуються права власника на реєстрацію спірної квартири.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1, ст. 321 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом встановлено, що в розрізі даного спору, позивач має достатні правові підстави для задоволення його позовних вимог щодо скасування арешту на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 1464457 у звязку зі знищенням матеріалав справи на підставі яких було накладено арешт на майно позивача.

Таким чином, позивач маючи право власності позбавлений можливості ним вільно розпоряджатись через незалежні від нього обставини.

Що стосується вимоги позивача в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису від 12.11.2004 року за № 1464457 про арешт на квартиру АДРЕСА_1, то вона не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду щодо зняття арешту з майна є відповідною правовою підставою для виключення його з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та додаткового застереження не потребує.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач не має претензій до відповідача щодо розподілу судових витрат, та не заявляє такої вимоги у позовній заяві, відтак, судові витрати у виді судового збору з відповідача не стягуються на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 319, 317 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 3, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 64, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна задовольнити частково.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 1464457.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я