Справа №705/2755/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2016 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

при секретарі Остропольській О.В.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом про те, що 29 червня 2004 року вони, позивачі по справі, та відповідач ОСОБА_4Є подарували ОСОБА_5 належні їм на праві власності частки у квартирі АДРЕСА_1. У кожного із них було по 1/4 частині вищевказаної квартири та 1/4 частини цієї ж квартири була у обдарованої ОСОБА_5

Оскільки ОСОБА_5 є інвалідом з дитинства, то вони та ОСОБА_4 з метою забезпечення догляду за донькою та сестрою, який їй буде необхідний за станом здоровя в разі втрати їх батьків і брата та те, що вона сама молодша серед них, подарували свої частки їй, не усвідомлюючи значення своїх дій та наслідків, які настали.

Проте, після укладення договору дарування між ними, згідно рішення Уманського міськрайонного суду від 01 березня 2005 року ОСОБА_5 була визнана недієздатною.

07 жовтня 2005 року згідно рішення Уманського міськрайонного суду ОСОБА_4 призначено опікуном над ОСОБА_5.

Після чого ОСОБА_5 ще на протязі семи років, тобто до 26 грудня 2012 року проживала разом з ними однією сімєю, а 26 грудня 2012 року вибула з квартири АДРЕСА_2, яка на той час уже повністю належала їй в будинок інтернат для інвалідів та престарілих і на протязі більше двох років з ними не проживає.

Рішення про переїзд до будинку інвалідів та престарілих ОСОБА_5 прийняла сама, не дивлячись на те, що вона є недієздатною та над нею встановлена опіка.

Після вибуття ОСОБА_5 до Звенигородлського будинку-інтернату для інвалідів та престарілих вони зрозуміли, що залишилися проживати в чужій квартирі, яка була подарована ОСОБА_5 з тою метою, що знайдеться людина, яка буде опікуватися за вказане житло ними позивачами та відповідачами, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Проте ОСОБА_5 прийняла рішення проживати в будинку-інтернаті мотивуючи тим, що там краще, за нею здійснюється догляд, лікування, а тому вона не бажає повертатися до свого попереднього місця проживання.

Вони вважають, що договір дарування, який ними був вчинений є недійсним, оскільки крім ОСОБА_5 вони позивачі також страждають психічним захворюванням та перебувають на «Д» обліку у лікаря-психіатра, а тому на момент укладення цього договору вони не зовсім розуміли його значення, а саме, що вони залишаються без житла.

Іншого шляху, крім судового, яким би було можливо вирішити цей спір немає, тому вони вимушені звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Вважають, що строки звернення до суду ними пропущені з поважних причин, які полягають у їх хворобі, тому вважають, що слід поновити їм строк звернення до суду.

Просять суд ухвалити рішення, яким поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин.

Договір дарування, укладений між ними ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 29 червня 2004 року посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 визнати недійсним.

Визнати за ними ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/4 частині за кожним.

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні в повному обємі підтримав позовні вимоги та пояснив, що його довірителями 29.06.2004 року було укладено договір дарування, згідно умов якого вони подарували ОСОБА_5 по 1/4 частині квартири кожен. Вказаний договір має бути визнаним недійсним, оскільки при його укладанні дарувальники не усвідомлювали своїх дій, ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні, а ОСОБА_3 перебував на обліку у цій же лікарні. На цей час обдарована визнана недієздатною та проживає у спеціалізованому закладі, відповідач ОСОБА_4 є її опікуном. Тобто відповідач ОСОБА_5 по справі не усвідомлює своїх дій і не розуміє їх наслідків. Позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 також потребують опікунства і стороннього догляду, відповідач ОСОБА_4 є людиною похилого віку і також потребує стороннього догляду, але оскільки вони фактично не є власниками цієї квартири, то позбавлені можливості укласти договір довічного утримання тощо. У звязку з цим, його довірителі вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав з цим позовом. Причиною встановленого законом строку позовної давності є стан здоровя позивачів, їх постійне лікування та часткове не усвідомлення своїх дій. Вважає, що позов є обґрунтованим, а тому просить суд його задоволити.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги та факти, викладені у позові підтримала. Пояснила, що при укладанні договору дарування довідок про стан здоровя ні вона, ні її син ОСОБА_3 не надавали і нотаріус про таке їх не питала. Її чоловік забрав її із лікарні та сказав, що необхідно розписатися у документі про опікунство дочки, оскільки вона чоловікові довіряла, то підпис поставила одразу, не читаючи документ. Просить суд позов задоволити.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та підтвердив, що дійсно під час підписання договору дарування керувався лише тим, що говорив йому батько. Про те, під яким документом він поставив підпис дізнався через значний проміжок часу. Просить суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що квартиру вирішив подарувати дочці, оскільки у звязку із погіршенням стану здоровя лише вона допомагала йому у лікуванні, дружина у цей час перебувала у медичному закладі, а син ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями. Вважав, що у разі його смерті, дочка знайде собі опікуна, який буде її доглядати, а син не зможе вигнати її із квартири. З метою оформлення договору дарування звернувся до нотаріуса, підготував усі необхідні документи, взяв із собою сина та дружину і договір було укладено. Дружина коли дізналася, який саме договір було підписано, почала вчиняти сварки і скандали і вимагала його розірвання. Про те, що необхідно надати довідки про психічний стан дарувальників йому ніхто нічого не говорив, тому таких довідок нотаріусу він і не давав. З цією метою зверталися до різних установ, але їм всюди відмовляли і рекомендували звернутися до суду. На цей час не заперечує проти задоволення позову і розірвання договору дарування.

Представник третьої особи ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, вважає, що оскільки договір дарування підписувався особами, які не усвідомлювали своїх дій, що було підтверджено висновками спеціалістів, такий договір підлягає скасуванню.

Згідно договору дарування, укладеного 29 червня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2228 та посвідченого ОСОБА_6 державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_5 3/4 частини квартири (кожен 1/4), розташованої в АДРЕСА_3.

Згідно довідки Уманської лікарні № 2, виданої 20.03.2015 року вих. № 26, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Уманській лікарні № 2 під диспансерним наглядом з 1988 року по психічному захворюванню.

Згідно довідки Уманської лікарні № 2, виданої 19.03.2015 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебуває під диспансерним наглядом у лікаря-психіатра з 1975 року з приводу психічного захворювання.

Згідно довідки МСЕ серії 2-18 АД № 207602 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, є інвалідом безстроково та визнана недієздатною.

Згідно довідки МСЕ серії 4 ЧК № 068893 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом другої групи з дитинства та визнаний непрацездатним.

Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2005 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, визнано недієздатною та згідно рішення цього ж суду від 12 жовтня 2005 року опікуном останньої призначено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно акту судово-психіатричного експерта № 100 від 04.03.2016 року у момент підписання договору дарування частини квартири 29 червня 2004 року ОСОБА_3 виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді епілепсії з підгостро-прогредієнтним типом перебігу, частими поліморфними пароксизмальними станами, вираженими характерологічними змінами особистості по епілептичному типу з інтелектуально-мнестичним зниженням, що ускладнювався зловживанням алкогольними напоями, що на думку комісії, на той час позбавляло його здатності розуміти значення своїх дій та керуватися ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 291 від 15.07.2016 року у момент підписання договору дарування частини квартири 29.06.2004 р. ОСОБА_2 виявила ознаки хронічного стійкого психічного розладу з неблангоприємним прогресуючим перебігом, перебувала у стані поточної важкої депресії з маячними включенням, що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи та вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом достовірно встановлено про те, що 29 червня 2004 року позивачі ОСОБА_9, ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 подарували відповідачу ОСОБА_5 свої частки у квартирі і остання стала власником усієї квартири АДРЕСА_4. Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом та внесений у реєстр.

В ході розгляду справи було проведено судово-психіатричні експертизи, якими визнано, що у момент підписання вищевказаного договору дарування дарувальники ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у наслідок психічного захворювання, не розуміли своїх дій та не керувалися ними. Також під час розгляду справи було встановлено, що їм не було відомо, який договір вони підписують, що підтвердив як відповідач ОСОБА_4, так і позивачі у своїх поясненнях наданих суду.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У ч. 3 цієї ж статті зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

На думку суду, оскільки було встановлено, що у момент підписання договору дарування від 29.06.2004 року, дарувальники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не усвідомлювали своїх дій, вказаний договір має бути визнаним недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Беручи до уваги хворобливий стан здоровя учасників процесу та хвороби, якими вони хворіють, суд вважає поважними причини пропуску строку позовної давності та можливість його поновлення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин.

Визнати недійсним договір дарування укладений 29 червня 2004 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/4 частині за кожним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. Б. Коваль