Провадження № 2/127/4718/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Молявчика О.В.,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03.10.1992 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено запис про одруження №2261, який на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2016 року у цивільній справі №127/7861/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу між сторонами було розірвано.

Перебуваючи у шлюбі відповідач в інтересах сім'ї уклав договір №1/118-6/100 від 16.06.2010 року із ТОВ «ВінІнвестБуд» про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого сторони прийняли дольову участь у фінансуванні будівництва будинку з подальшим отриманням у власність двокімнатної квартири. Сторонами взяті на себе зобов'язання були виконані, належну до сплати суму коштів було внесено забудовнику.

14.10.2010 року відповідно до рішення Вінницької міської ради №2187 від 14.10.2010 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 34,8 кв.м. та загальною площею 70,7 кв.м.

З огляду на те, що в договорі про участь у Фонді фінансування будівництва стороною значиться відповідач, відповідно і у свідоцтві про право власності його вказано як власника.

Після розірвання шлюбу сторони самостійно не змогли вирішити питання поділу спільно нажитого майна. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Молявчик О.В. позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 03.10.1992 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено запис про одруження №2261, який на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2016 року у цивільній справі №127/7861/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу між сторонами було розірвано (а.с.5-6).

Перебуваючи у шлюбі між відповідачем та ТОВ «ВінІнвестБуд» було укладено договір №1/118-6/100 від 16.06.2010 року про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого сторони прийняли дольову участь у фінансуванні будівництва будинку з подальшим отриманням у власність двокімнатної квартири (а.с.9-13).

14.10.2010 року відповідно до рішення Вінницької міської ради №2187 від 14.10.2010 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 34,8 кв.м. та загальною площею 70,7 кв.м. (а.с.7). Державна реєстрація права власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем КП «ВМБТІ» № запису 1973 в книзі 878, згідно Витягу КП «ВМБТІ» про державну реєстрацію прав №28499732 від 24.12.2010 року (а.с.8).

Таким чином, під час шлюбу сторонами було набуте майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-2333цс15, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу,але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

А тому, з огляду на вищевикладене та зважаючи на те, що спірне нерухоме майно було придбане сторонами у період шлюбу, джерелом набуття останнього були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя,що сторонами не оспорюється, суд приходить до обґрунтованого висновку, що спірне майно є спільним сумісною власністю, а частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними.

Більше того, згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Тому, суд, приходить до висновку, що частки сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 складають по 1/2 частці кожного, а відтак позов підлягає задоволенню.

Окрім того, в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 4 750,00 грн., згідно квитанції №0.0.571840290.1 від 21.06.2016 року (а.с.1).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 69-72 СК України, ст.ст. 355, 357, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати щодо сплати судового збору у розмірі 4 500 (чотири тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: