Справа № 500/7023/15-ц
Провадження № 2/500/639/16
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

24 березня 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Грубіян Л.І.

при секретарі Матвійчук Н.Ф.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - відділ державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про заборону у виїзді за кордон,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2, третя особа - відділ державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про заборону у виїзді відповідача за кордон. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що остання ухиляється від сплати боргу на користь ОСОБА_1 у сумі 50812,50 грн.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що вона не ухиляється від сплати боргу, надала квитанцію про сплату 40246 грн. на користь ОСОБА_2, та листа відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції про те що борг погашається, з її пенсії щомісячно утримується по 20%.

Представник третьої особи своєї думки щодо позову не висловила, пояснила, що підготувала для подачі в суд клопотання про тимчасову заборону виїзду відповідачки за межі України, згідно вимог закону.

Вислухавши сторони та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з п.4 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, право вільно пересуватися може у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст.6 ЗУ „Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України, п.18 ч.3 ст.11 ЗУ „Про виконавче провадження, ч.1 ст.3771 ЦПК України.

Так, відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-ХІV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст.3771 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п.5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року за №3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Згідно діючого законодавства, питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, з доказами, які підтверджують, що боржник ухиляється від виконання зобовязань.

Оскільки з позовом про заборону у виїзді за кордон ОСОБА_2 звернулася стягувач ОСОБА_1, а не орган державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, суд відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.205 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - відділ державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про заборону у виїзді за кордон, - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом пяти днів з дня її проголошення, особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: ОСОБА_4