Справа № 464/2450/16 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/4772/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат, інших витрат та завданої моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувсядо суду з позовом до відповідачів ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»,ОСОБА_4про стягнення грошової суми коштів у розмірі 69 332,85 грн., в тому числі: 62 640,06 грн. інфляційних втрат, 4 122,33 грн. 3% річних, 1 242,00 грн. недоплаченої суми від 125000 грн., 387,50 грн. суми комісії, 615,00 грн. за проведення експертизи, 325,96 грн. за поїздку зі Львова до м.Одеса, а також суми коштів у розмірі 50 000,00 грн., як компенсацію за заподіяну моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач уклав 25 вересня 2014 року зТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»договір фінансового лізингу №001050,відповідно до умов якого останній зобов'язався придбати для позивача автомобіль „Сhеrгу Tiggo" вартістю 125 000 грн. та передати такий у його користування. На виконання п. 8.2.1 вказаного договору, в цей же день ним внесено на рахунок відповідача 12500 грн. комісійної плати за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору фінансового лізингу. 29 вересня 2014 року ним перераховано на рахунок відповідача кошти в розмірі 112500 грн., що склало повну вартість автомобіля.Рішенням Сихівського районного суду м.Львів від 17 липня 2015 року, що вступило в законну силу,на підставіст.230 ЦК України договір фінансового лізингу №001050, укладений 25 вересня 2014 року міжТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»та ОСОБА_2 визнано недійсним, стягнуто зТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»на користь ОСОБА_2 125 000 гривень, сплачених на виконання недійсного договору. Позивачзазначив, щопротягом судового розгляду справи та після вступу рішення суду в законну силу відповідачі в добровільному порядку відмовлялися повернути йому кошти. В подальшому в примусовому порядку виконавчою службою було стягнуто 125 000 грн., з яких він отримав 123 758,00 грн. Вважає, що відповідачами має бути виплачена сума грошових коштів з урахуванням індексу інфляції з моменту сплати нимкоштів через втрату купівельної спроможності української гривні внаслідок інфляційних процесів за період з 29.09.2014 року по 02.11.2015 року і кошти в розмірі 3% річних від отриманої від нього суми. Також позивач вбачає, що відповідачі своїми діями завдали йому моральні страждання, так як у нього погіршився зір, розвинулася сечокам'яна хвороба, на тривалий час після обману відповідачамийому та його близьким довелося користуватися громадським транспортом, що викликало суттєві незручності у пересуванні у звичному для них режимі.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову суму коштів у розмірі: суму інфляційних втрат - 62 640,06 грн., 3% річних нарахована на основну суму заборгованості - 4 122,33 грн., недоплачена сума від 125000 грн. - 1 242,00 грн., сума комісії в розмірі - 387,50 грн., сплачена сума за проведення експертизи - 615,00 грн., сума коштів за поїздку зі Львова до м.Одеса - 325,96 грн., а всього 69 332,85 грн.

Стягнуто солідарно з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову суму коштів у розмірі 20 000 грн., як компенсацію за заподіяну моральну шкоду та шкоду його здоров'ю внаслідок навмисного введення в оману та незаконного заволодіння коштами в розмірі 125 000 грн.

Стягнуто з відповідачів на користь по 551,20 грн. судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН».

В апеляційній скарзі зазначає, що у взаємовідносинах за договором фінансового лізингу грошове зобов'язання (обов'язок сплатити гроші) настає тільки у Позивача, а тому до них не підлягає до застосування положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення індексу інфляції та 3% річних. Вважають, що вони виконали вимоги виконавчого листа та сплатили суму боргу в розмірі 125 000 грн., а тому недоотримана ним сума підлягає стягненню з ПАТ Ощадбанк, на рахунок яких була переведена вказана сума. До стягнення банківської комісії в розмірі 387,50 грн. вони не мають жодного відношення, так як ці правовідносини виникли між позивачем та банком, а також не мають жодного відношення до суми в розмірі 615,00 грн., сплаченої за проведення експертизи, так як ці правовідносини стосуються позивача та Львівського науково-дослідного інституту. Витрати позивача у зв'язку з оформленням договору та поїздкою зі Львова до м.Одеса не стосуються розгляду цивільної справи, а тому також є безпідставними. Позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає не повністю.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Районним судом установлено, що ОСОБА_2 уклав 25.09.2014 року з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу № 001050, відповідно до умов якого останній зобов»язався придбати для позивача автомобіль «Cherry Tiggo» вартістю 125 000 грн. та передати такий у його користування.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.07.2015 року договір фінансового лізингу № 001050, укладений між сторонами 25.09.2014 року, визнано недійсним на підставі ст. 230 ЦК України та стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 125 000 грн. сплачених на виконання договору.

Задовольняючи позов в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3 відсотків річних районний суд виходив з того, що до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Частиною другою ст. 625 ЦК, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов»язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов»язань.

В силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов»язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов»язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов»язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою ст. 625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобов»язання. Тобто порушенням грошового зобов»язання є невиконання боржником обов»язку сплатити грошові кошти.

Згідно із ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із п.1.1 Договору фінансового лізингу № 001050 від 25.09.2014 року лізингодавець зобов»язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов»язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору.

Таким чином, за договором фінансового лізингу грошове зобов»язання (обов»язок сплатити гроші) у вигляді сплати лізингових платежів виникає саме у лізингоодержувача.

Обов»язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадку повернення коштів у разі визнання договору недійсним, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов»язань, а з інших підстав.

Ураховуючи викладене, районний суд прийшов до помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої ст.625 ЦК України.

За таких обставин, рішення районного суду в частині стягнення на користь позивача суми інфляційних втрат, 3 відсотків річних та сплаченої суми за проведення експертного дослідження підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Позивач також просив стягнути з відповідачів на його користь суму комісії в розмірі 387,50 грн та кошти за проїзд з м. Львова до м. Одеси у розмірі 325,96 грн. Проте, враховуючи умови договору, такі витрати не підлягають з стягненню з відповідачів.

Колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про стягнення недоплаченої суми 1242,00 грн. Як убачається з матеріалів справи, на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.07.2015 року ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» сплатила на користь ОСОБА_2 125 000 грн., що стверджується платіжним дорученням № 3178 від 02.12.2015 року. Постановою державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 11.1.2015 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 117.11.2015 року Сихівським районним судом м. Львова про стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 суми у розмірі 125 000 грн. закінчено у зв»язку із виконанням рішення суду (а.с.66). Тому в цій частині рішення суду слід скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою ст. 230 ЦК України передбачено, що сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Задовольняючи частково позов в частині відшкодування моральної шкоди, районний суд прийшов до вірного висновку про те, що така шкода була завдана позивачу, який з вини ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був позбавлений протягом тривалого часу можливості користуватися своїми коштами. Суд взяв до уваги, що у зв»язку з укладенням договору фінансового лізингу, внаслідок якого позивач розраховував на отримання нового автомобіля, він 26.09.2014 року відповідно до довідки-рахунку № 695197 відчужив належний йому транспортний засіб з метою оплати вартості предмета лізингу, в результаті чого був позбавлений можливості реалізації свого права пересування на автомобілі, що порушило його звичний спосіб життя, вимагало додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань, їх тривалості, виходячи з засад розумності та виваженості. Вищенаведене відповідає п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди відповідачем ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення в цій частині не вбачає.

Позовні вимоги до відповідача ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки моральна шкода завдана позивачу з вини ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», яка була стороною договору. Тому рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди підлягає скасуванню.

У зв»язку із частковим задоволенням позову слід скасувати рішення суду в частині стягнення судового збору з відповідачів по 551,20 грн. з кожного. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з ТзОВ «Лізингоква компанія «Еталон» в дохід держави 551,20 грн.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.2, ст. 314 ч.2, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 рокускасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової суми коштів у розмірі: суми інфляційних втрат - 62 640, 06 грн., 3% річних нарахованих на основну суму заборгованості - 4122,33 грн., недоплаченої суми від 125 000 грн. - 242,00 грн., суми комісії в розмірі 387,50 грн., сплаченої суми за проведення експертизи - 615,00 грн., суми коштів за поїздку з м. Львова до м. Одеси - 325,06 грн. і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

Рішення суду скасувати в частині стягнення солідарно з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 20000 грн. моральної шкоди, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

Рішення суду скасувати в частині стягнення судових витрат. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: