У Х В А Л А

Іменем України

01 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача : Куцина М. М.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Собослоя Г.Г.,

при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, витрат від інфляції та 3% річних,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, витрат від інфляції та 3% річних.

Позов мотивовано тим, що 25 червня 2011 року між позивачем та ОСОБА_4, які є родичами І ступеню споріднення (батько і син відповідно) було укладено договір позики на суму 238 000 (двісті тридцять вісім тисяч) грн. для купівлі легкового автомобіля марки Mitsubishi для сім'ї сина. Кошти у обумовленому розмірі того ж дня були надані позивачем і використані для придбання автомобіля 2011 року випуску в автосалоні «Автоцентр-Ужгород». Придбаний автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_2 (дружина сина), з правом керування ОСОБА_4. За умовами договору позики її повернення повинно було відбутися до 31 грудня 2014 p., цього зроблено не було, оскільки на той момент ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розлучилися (у липні 2013 p.), а щодо автомобіля тривав судовий спір відносно визнання права власності на нього (справа №308/8106/14-ц Ужгородського міськрайонного суду за позовом ОСОБА_5), до вирішення якого відповідачі, очевидно, вважали неправильним розглядати питання повернення коштів. Наразі вказаний спір завершено, у позові відмовлено, тобто автомобіль залишився у власності колишнього подружжя, однак кошти, позичені на його придбання, позивачу відповідачі все одно безпідставно не повертають (наразі з мотивів розлучення).

У зв'язку з вищезазначеним, ОСОБА_3 просив суд першої інстанції стягнути з відповідачів на його користь заборгованість по наданій позиції у розмірі 238 000 (двісті тридцять вісім тисяч) грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 4.760 (чотири тисячі сімсот шістдесят) грн. та втрати від інфляції у розмірі 96 866 (дев'яносто шість тисяч вісімсот шістдесят шість) грн., а всього 339 626 (триста тридцять дев'ять тисяч шістсот двадцять шість) грн., у рівних частках, а саме : по 169 813 (сто шістдесят дев'ять тисяч вісімсот тринадцять) грн. з кожного та судові витрати по справі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, мешканця АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, мешканки АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_3 АДРЕСА_1, заборгованість за договором позики у розмірі 238 000 (двісті тридцять вісім тисяч) грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 4753,47 гривень та витрати від інфляції у розмірі 85204 гривень, а всього 327 957,47 (триста двадцять сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят сім грн., 47 коп.у рівних частках, а саме по 163 978, 74 (сто шістдесят три тисячі дев'ятсот сімдесят вісім) грн. 74 коп. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_4, мешканця АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, мешканки АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_3 АДРЕСА_1, сплачений судовий збір в розмірі 3279, 57 грн., а саме по 1639,785 коп. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки умовам договору позики, зокрема п.1. Також, судом першої інстанції не взято до уваги посилання ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Закарпатської області у справі №308/8106/14-ц. Достовірність договору позики від 25.16.2011 року та розписка від 25.06.2011 року викликає сумнів у ОСОБА_2. Висновок суду про те, що отримані відповідачем ОСОБА_4 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені належними доказами, а також не з'ясовано чи надавала ОСОБА_2 у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Не дослідженим залишилися також обставини процедури здійснення купівлі-продажу автомобіля та доходи ОСОБА_2.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2016 року змінити. Стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість по наданій позиці у розмірі 238 000 (двісті тридцять вісім тисяч) грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 4 760 (чотири тисячі сімсот шістдесят) грн. та витрати від інфляції у розмірі 96 866 (дев'яносто шість тисяч вісімсот шістдесят шість) грн., а всього 339.626 (триста тридцять дев'ять тисяч шістсот двадцять шість) грн., у рівних частках, а саме : по 169.813 (сто шістдесят дев'ять тисяч вісімсот тринадцять) грн. з кожного та судові витрати по справі.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити з мотивів, викладених у запереченні.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2 з мотивів, викладених в ній.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, які з'явилися в судове засідання апеляційного суду, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав покладені на нього обов'язки, передбачені договором позики, отримана відповідачем ОСОБА_4 від позивача позика була використана в інтересах сім'ї відповідачів, про що свідчить, зокрема, реєстрація автомобіля на ОСОБА_2 з правом керування ОСОБА_4. Фактичне користування автомобілем також було спільним під час шлюбу. Таким чином, оскільки отримані кошти були використані в інтересах сім'ї в цілому, колишнє подружжя разом несе зобов'язання по поверненню вказаних коштів відповідно до ст.61, 65, 73 СК України, в рівних частках згідно ст.70 СК України.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції виходив із того, що 25 червня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в борг у сумі 238 тис. гривень, які підтверджуються письмовою розпискою .

Встановлено, що згідно з наявним у справі договором позики від 25 червня 2011 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є родичами І ступеню споріднення (батько і син), було укладено договір позики на суму 238.000 (двісті тридцять вісім тисяч) грн. для купівлі легкового автомобіля марки Mitsubishi. За умовами договору позики її повернення повинно було відбутися до 31 грудня 2014 р.

Пунктом 1 договору позики передбачено, що позикодавець зобов'язався надати позичальнику цільову позику на придбання автомобіля марки для сім'ї позичальника у розмірі 238 тис. гривень, а останній зобов'язується повернути кошти у визначений цим договром строк.

Пунктом 2 цього договору позики передбачено, що позика за цим договором надається позичальнику у готівковому вигляді (з видачею розписки) або шляхом оплати позикодавцем рахунку автосалону готівковим чи безготівковим шляхом (із складанням відповідної квитанції або іншого платіжного документу).

Пунктом 3 цього договору позики визначено, що позика, надана згідно з цим договором, повинна бути погашена до 31 грудня 2014 року у готівковому вигляді. Кінцевий термін погашення позики може бути продовжений за письмовою згодою сторін.

Пунктом 4 цього договору Позики передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

Із тексту письмової розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_4 написав розписку позивачеві у цій справі ОСОБА_9 в тому, що він отримав від ОСОБА_9 суму грошових коштів у розмірі 238 тис. гривень, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року.

Відповідач у суді першої та апеляційної інстанцій визнав факт написання надання ним боргової розписки від 25 червня 2011 р., а також відповідач по справі ОСОБА_4 підтвердив факт отримання від позивача - ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 238.000 (двісті тридцять вісім тисяч) грн. відповідно до договору позики від 25 червня 2011 року.

Відповідно до копії договору №372 від 25.06.2011 р та видаткової накладної № 000000075 від 25 .06.2011 року відповідач ОСОБА_2 придбала в автосалоні «Автоцентр-Ужгород» автомобіль марки Mitsubishi ASX 1.8 Intense AT вартістю 230140 грн.. (а. с. 18-20)

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 06.07.2011 року встановлено, що придбаний автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_2 з правом керування ОСОБА_4.

Відповідно до копії заочного рішення від 12.07.2013 р. шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

З врахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який вважав , що зібраними доказами підтверджений факт того, що отримані відповідачем по справі ОСОБА_10 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї подружжя ОСОБА_10, а тому укладений спірний договір позики відповідачем ОСОБА_4 створює обов'язки для другого з подружжя ОСОБА_2, оскільки його укладено в інтересах сім'ї, а одержані за цим договором грошові кошти були використані для придбання автомобіля.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому порядку не оспорювала укладений спірний договір позики, та не спростувала доказами у встановленому пороядку факт того, що зазначені грошові кошти були використані не на задоволення потреб сім'ї.

За таких обставини, суд першої інстанції правильно поклав обов'язок на колишнє подружжя, тобто на відповідачів по справі, обов'язок по поверненню вказаних коштів в рівних частках, а тому судова колегія погоджується з розміром заборгованості, визначеним судом першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду від 09 серпня 2016 року клопотання ОСОБА_2 - задоволено та призначено по даній справі судову фізико-хімічну експертизу давності документа, проведення якої доручено експерту ТзОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» - ОСОБА_11.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 , 4 цього висновку експерта, проведеної по справі фізико-хімічної експертизи від 3 жовтня 2016 року, вбачається, що рукописний текст розписки від 25 червня 2011 від імені ОСОБА_4 та підписи в договорі позики від 25 червня 2011 року виконано не раніше 2014 року, оскільки документи піддавались штучному примусовому тепловому старінню, встановити, в який конкретний період 2014-2015 роки виконано об'єкти не являється можливим.

Розписка від 25 червня 2011 року та договір позики від 25 червня 2011 року піддавались штучному примусовому тепловому старінню (дія розігрітих поверхонь). Зовнішніми ознаками штучного примусового теплового старіння (дії розігрітих поверхонь) по розписці та договорі позики є: пожовтіння поверхні аркушів, наявність блискучих ділянок, ламкість паперової маси, наявність згладжених зморшок. Інші ознаки, які виявлено інструментальними методами .

Як зазначає Пленум ВС України у постанові N 5 від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Експертний висновок за змістом і формою має відповідати вимогам ст.147 ЦПК України.

При цьому експертний висновок має бути перевіреним з точки зору: додержання норм закону при призначенні та проведенні експертизи; компетентності експерта; наявності або відсутності обставин, що усувають його від участі у справі; чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатності поданих експерту предметів і документів - об'єктів дослідження; наукової обґрунтованості висновку; застосування належної методики; обґрунтованості висновку за повідомлених експерту даних і чи не збиралися вихідні дані самим експертом; повноти, обґрунтованості та правильності відповідей експерта на поставлені питання та їх узгодженості з іншими фактичними даними у справі.

Необхідно відзначити, що в силу ст. 57 ЦПК джерелом доказів є дані, встановлені на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Тому висновок експерта за своєю правовою суттю є джерелом доказів.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Судова колегія, дослідивши експертний висновок визнає його необґрунтованим із мотивів неузгодженості з іншими фактичними даними в справі, висновок експерта щодо рукописного тексту розписки від 25 червня 2011 року та підписи в договорі позики від 25 червня 2011 року не дають категоричної відповіді щодо дати виконання цих документів. Крім цього, зазначені документи піддавались штучному примусовому тепловому старінню, установити в який конкретний період виконанні є неможливим, а тому, цей висновок відхиляє.

Судом першої та апеляційної інстанціЙ встановлено про відсутність письмової згоди відповідача ОСОБА_2 на укладення договору позики у вигляді окремого документа, однак така письмова форма була у вигляді укладення нею договору купівлі автомобіля та підпису на акті-приймання автомобіля за кошти, які були отримані її чоловіком ОСОБА_4 за спірним договром позики.

З врахуванням зібраних по справі доказів, судова колегія приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, яка оформлена письмовою розпискою, що міститься у матеріалах справи і якою стверджується факт передачі позивачем грошових коштів у сумі 238. тис. гривень , і ці кошти до 31 грудня 2014 року не були повернуті, оскільки позивач на підтвердження факту укладення договору позики та невиконання відповідачем боргового зобов'язання у сумі 238 тис. гривень надав у суді першої інстанції боргову розписку.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: