АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6529/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання недійсним договору дарування квартири, усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення аліментів на утримання матері,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним договір дарування квартири від 14.12.2009 року; зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні нею житлом за адресом: м. Харків, Салтівське шосеАДРЕСА_1, шляхом вселення її до вказаної квартири та передачі їй ключів; зобовязати Московський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зареєструвати її за зазначеною адресою. Також, просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи із дати подання позову і довічно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30.04.2009 року нею була придбана квартира за адресом: м. Харків, Салтівське шосеАДРЕСА_1. Разом із нею поселилася донька ОСОБА_2, яка запевняла, що буде доглядати її, сплачувати комунальні платежі, робити поточний ремонт. В подальшому донька стала вимагати передати їй у власність квартиру, пригрожуючи, що не буде піклуватися про неї. ОСОБА_2 забрала документи на квартиру, а 14.12.2009 року повезла її до нотаріуса. Будучи юридично необізнаною, наляканою та знаходячись у хворобливому стані вона підписала документи, що, як зясувалося пізніше, є договором дарування квартири за вищевказаною адресою. Насправді вона хотіла оформити договір довічного утримання, за яким донька мала забезпечити догляд за нею у квартирі, що є її єдиним житлом. Через деякий час донька, використовуючи погрози, змусила її знятися із реєстраційного обліку за вказаною адресою, запевняючи, що тоді вона отримає ізольоване житло від держави.

В червні 2015 року ОСОБА_2 вигнала її із квартири, забрала ключі, зневаживши обіцянки доглядати за нею непрацездатною жінкою, похилого віку, що має тяжкі хронічні захворювання. В той же час вона випадково знайшла копію договору дарування. Після цього вона звернулася до юриста та дізналася про різницю між правовими наслідками договору дарування і довічного утримання. На теперішній час вона мешкає у знайомих, оскільки донька перешкоджає у користуванні житлом та речами, що знаходяться у вищевказаній квартирі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: місто Харків, Салтівське шосе, 147, квартира №59, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4204 від 14 грудня 2009 року. В інших вимогах відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема суд не прийняв до уваги, що після покупки спірної квартири і договором дарування пройшло сім місяців. Вказані договори були оформлені у одного нотаріуса, яка розясняла правову природу договору і наслідки його укладання. Документи необхідні для договору дарування збирала позивачка, усвідомлювала значення своїх дій, на той час їй було 54 роки , вона працювала і не потребувала сторонньої допомоги, догляду, як це передбачено договором довічного утримання.

Після укладання договору дарування, 17.12.2009 року позивачка знялась з реєстраційного обліку у спірній квартирі і прописалась за іншою адресою, при цьому вона власноручно писала заяву до ЖЕКу, здала паспорт, домовилась про нове місце прописки .

У січні 2012 року мати знову зареєструвалася у спірній квартирі, а у червні цього ж року знову знялась з реєстрації. Вказані дії здійснювались нею добровільно, за її волевиявленням.

Також, при покупці вказаної квартири гроші були використані як від продажу однокімнатної квартири так і за її особисті кошти.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Приймаючи рішення про визнання недійсним договору дарування квартири, районний суд виходив із того, що правочин вчинений під впливом помилки, волевиявлення позивачки на безоплатне відчуження квартири не було, позивачка, як особа похилого віку потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна за таких підстав.

Відповідно до ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2009 року ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_5 (обдаровувана) уклали договір дарування квартири за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 147, квартира №59, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4. за реєстровим номером 4204 (а.с.9, том 1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів №7247601, вказана квартира була придбана ОСОБА_3 30.04.2009 року (а.с.11, том 1).

Згідно із копією витягу про реєстрацію права власності №24795034 від 15.12.2009 року: власником квартири за адресом: місто Харків, Салтівське шосе, 147, квартира №59, є ОСОБА_5, на підставі договору дарування від 14.12.2009 року. Що також підтверджується копією технічного паспорту на квартиру за вказаним адресом (а.с.10, 25-26, том 1).

У копії витягу з Державного реєстру актів ЦСГ №4 вказано, що ОСОБА_5 змінила прізвище на Фадєєва на підставі актового запису про шлюб № 661 (а.с.95, том 1).

Із копії довідок з місця проживання від 17.11.15 р. та від 11.01.16 р. вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 була зареєстрована з 10.06.2009 по 17.12.2009 р. та 11.01.2012 р. по 06.06.2012 р. (а.с.24, 101, том 1).

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказує на те, що вона думала, що вчиняє договір довічного утримання, посилаючись, як на підставу для визнання вищевказаного договору недійсним і на те, що за нею потрібен сторонній догляд, вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Просила визнати договір дарування недійсним з підстав передбачених ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України. ( а.с. 4)

Згідно розяснень, які містяться у п. 9 -11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року, предмет позовних вимог зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. В рішенні слід навести дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки як на підставу заявлених позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_3 мала на увазі договір довічного утримання, за яким її донька доглядала б за нею, матеріально підтримувала.

Аналогічні пояснення давала позивачка в районному суді.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що спірні правовідносини регулюються ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 р. відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Договір дарування частини квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що договір дарування квартири був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Згідно ст. 44 та 45 Закону України «Про нотаріат» визначають, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі.

Оскільки на момент укладення договору дарування жодних зауважень про неможливість здійснити нотаріальну дію в зв'язку з хворобою або фізичною вадою не надходило, оскільки це відповідало волі позивача, тому в договорі відсутнє відповідне застереження, тому суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність окулярів та поганий зір при укладанні договору.

Отже, на день розгляду справи позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог за яких при укладанні договору дарування мала місце помилка - неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення дарувальника, щодо природи договору, та прав та обов'язків сторін, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Отже, суд, з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Обставини справи свідчать про те, що на час вчинення правочину, ОСОБА_7 виповнилось 54 роки. Вона була працездатною, працювала. За станом здоровя та з урахуванням її віку вона розуміла значення своїх дій. На 2009 рік жодних захворювань, які повязані з необхідністю надання їй допомоги, постійною купівлею медичних препаратів позивачка не мала, таких доказів не надала. Сторони не заперечували, що на теперішній час ОСОБА_3 проживає за вказаною квартирою, має ключі, замки у квартирі не змінювалися.

За таких підстав, у частині задоволення позову про визнання недійсним договору дарування квартири рішення суду підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2016 року змінити.

У частині визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: м. Харків, Салтівське Шосе, 147, кв. 59, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 14 грудня 2009 року, рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_1