АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Васалатій К.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон дитини,-

В С Т А Н О В И Л А

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон дитині.

У мотивування вимог посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2009 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.11.2012 року розірвано.

У шлюбі мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20.02.2014 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_6.

Її батьки теж мешкають у м. Дрездені Німеччина та мають намір провести час разом з онукою у Німеччині, однак відповідач не надає письмового нотаріального дозволу (заяви) на тимчасовий виїзд з донькою у її супроводі за межі України.

З урахуванням наведеного просила суд дозволити неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці м.Києва, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, тимчасово виїжджати разом з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, за межі України та в'їжджати до Федеративної Республіки Німеччини у супроводі матері протягом не менше шести місяців протягом одного календарного року до досягнення ОСОБА_4 вісімнадцятирічного віку (повноліття).

У подальшому представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав уточнену позовну заяву, в якій вказав, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24.02.2015 року, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про відібрання дитини і визначення місця її проживання.

Таким чином, судовими рішеннями встановлено, що підстав для відібрання дитини від матері немає та місце проживання дитини залишено із ОСОБА_3

На даний час вона та дитина ОСОБА_4 мають дозвіл на проживання у Німеччині.

До того ж, ОСОБА_4 має рідного брата ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Її чоловік має місце проживання, забезпечений житлом, має постійне місце роботи, отримує постійний дохід, крім того, додаткове матеріальне забезпечення надається дитині також і її батьками. Саме в інтересах дитини є поїздка до Німеччини на проживання. Дитина буде мати повний соціальний захист у цій країні, належним чином буде здійснюватись її виховання та навчання, що буде сприяти її розвитку як особистості.

З урахуванням наведеного просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на постійне місце проживання у супроводі із матір'ю - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон дитині задоволено.

Надано дозвіл на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі із матір'ю - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що заявлені позивачем вимоги про надання дозволу на вивіз дитини на постійне місце проживання до ФРН без згоди та супроводу батька не носять тимчасового характеру, надання такого дозволу є грубим порушенням прав батька на спілкування з дитиною та участь у її вихованні. Законом не передбачено вирішення питання про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання в судовому порядку.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без визначення відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто на постійне проживання до іншої країни, без згоди одного з батьків чинним законодавством не передбачено.

Вивезення дитини за кордон на постійне проживання до іншої країни фактично позбавляє його, батька дитини, можливості брати участь у вихованні доньки та можливості особисто і безпосередньо спілкуватися з нею, а доньку, відповідно, регулярних особистих стосунків і прямих контактів з батьком.

Крім того, участковий (окружний) суд, сімейний суд Карлслуе ФРН, ухвалив рішення, яким визнав незаконним переміщення ОСОБА_4 на територію ФРН і зобов'язав ОСОБА_3 повернути дитину в Україну.

ОСОБА_3 оскаржувала вказане рішення в суді вищої інстанції - Вищому земельному суді Карлслуе. За результатами судового розгляду її позову 2-а судова колегія з цивільних справ - колегія по сімейних справах Вищого земельного суду Карлсруе прийняла постанову від 08.08.2016 року, згідно з якою позов ОСОБА_3 відхилила та зобов'язала її повернути дитину в Україну до 22 серпня 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для відмови в задоволенні даного позову, оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини та позивача, яка є матір'ю ще й дитини 2015 року народження, за наявності належних та допустимих доказів на підтвердження місця її перебування та умов перебування, створених сім'єю із новим чоловіком позивача, а також мешкаючими там бабусею та дідусем.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 14.02.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 6 т. 1)

У шлюбі сторони мають дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 20.02.2014 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6. (а.с. 26-27 т. 1)

У шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5. (а.с. 211-212 т. 1)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначала, що вона діє в інтересах дитини. Її чоловік має місце проживання, забезпечений житлом, має постійне місце роботи, отримує постійний дохід, крім того, додаткове матеріальне забезпечення надається дитині також і її батьками. Саме в інтересах дитини є поїздка до Німеччини на проживання. Дитина буде мати повний соціальний захист у цій країні, належним чином буде здійснюватись її виховання та навчання, що буде сприяти її розвитку як особистості.

За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК Українивизначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Посилаючись на вказані норму Закону, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вони регулюють виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на ці Закони слід вказувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд за кордон до ФРН ОСОБА_4 у супроводі з матір'ю ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Заявляючи позов з підстав, передбачених частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 року №57, ОСОБА_3 фактично порушила питання про надання згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина без згоди батька.

Разом з тим наведені норми матеріального права регулюють лише питання тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за кордон.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на вказані вище норми матеріального права не звернув уваги, як і не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають дозволи на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина, які дійсні до 20.08.2017 року (а.с. 203-204, 208-209 т. 1) та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 161 СК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, статтями 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на постійне місце проживання у супроводі із матір'ю - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва