У х в а л а

іменем україни

07 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Карташова Світлана Іванівна, про стягнення за договором позики, інфляційних витрат за весь час прострочення виконання зобов'язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, процентів за договором позики, штрафу за договором іпотеки, про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на квартиру, виселення та зняття з реєстраційного обліку, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Карташової Світлани Іванівни про визнання договору іпотеки таким, що не підлягає виконанню та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнення просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором позики в сумі 173 460 грн, 76 495 грн 86 коп. інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов'язання, 25 851 грн 14 коп. трьох відсотків річних від простроченої суми, 74 669 грн 14 коп. процентів, а також − з ОСОБА_7 20 000 грн. штрафу за договором іпотеки. Також просила звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1, виселити відповідачів та зняти з реєстраційного обліку, відшкодувати понесені судові витрати.

На обґрунтування позову вказала, що 24 вересня 2009 року ОСОБА_8 позичив у батька позивача − ОСОБА_10 7 000 євро, що на момент позики складало 82 855 грн, про що було у нотаріальній формі укладений договір позики.

У забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, батько ОСОБА_10 уклав договір іпотеки, за яким ОСОБА_7 передала йому в іпотеку вказану квартиру. При укладенні договорів позики та іпотеки ОСОБА_7 передала ОСОБА_10 оригінали документів, які підтверджують її право власності на вказану квартиру, предмет іпотеки.

В день укладення договорів приватним нотаріусом Карташовою С.І. до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис про заборону відчуження квартири та запис про її обтяження іпотекою.

Згідно додаткового договору від 29 грудня 2009 року до договору позики відповідач ОСОБА_8 зобов'язався повернути борг ОСОБА_10 у строк не пізніше 31 березня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, а відповідач ОСОБА_8 позику не повернув.

05 жовтня 2010 року вона, як єдиний спадкоємець свого батька ОСОБА_10, отримала 2 свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після його смерті. До складу спадщини увійшло все майно, що належало померлому при житті, а тому вона є його правонаступником.

У 2013 році вона дізналась про наявність вказаного договору позики, іпотеки та про їх невиконання. Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_8, ОСОБА_7 з проханням повернути борг за договором позики від 24 вересня 2009 року, але усі звернення виявилися безрезультатними.

Також ОСОБА_11 відповідно до абз. 4 п. 4.1 договору іпотеки повинна сплатити штраф в розмірі 20 000 грн, оскільки з її вини виникла загроза втрати, пошкодження або зниження вартості предмета іпотеки. ОСОБА_7 було достеменно відомо, що іпотекодержатель помер у 2010 році, позивач є його спадкоємицею та відповідно правонаступником за договором іпотеки. Не зважаючи на це, ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса про зобов'язання нотаріуса вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження предмету іпотеки, внаслідок чого виникла загроза його втрати.

Оскільки відповідачі не сплатили суму боргу за договором позики, а також нарахованих сум, то вимогу про стягнення боргу вона просить задовольнити за рахунок предмета іпотеки, визнавши за нею право власності на предмет іпотеки, а також виселити всіх мешканців з квартири і зняти з реєстрації.

ОСОБА_8 проти позову ОСОБА_6 заперечував з тих підстав, що він виконував умови договору позики і повертав частково суму боргу, але ОСОБА_10 ніколи не брав у нього розписок про це. Після його смерті позивачка знала про те, що він має борг перед її батьком, але претензій до нього не пред'являла. Просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

ОСОБА_7А проти позову заперечувала, звернулася до суду із зустрічним позовом у якому просила визнати договір іпотеки від 24 вересня 2009 року та додатковий договір № 1 від 29 грудня 2009 року до договору іпотеки від 24 вересня 2009 року такими, що не підлягають виконанню, та зобов'язати приватного нотаріуса зняти заборону на відчуження предмету іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 і виключити запис з Державного реєстру іпотеки щодо обтяження вказаної квартири. Вказувала, що ОСОБА_12, яка отримала свідоцтво про право на спадщину після померлого батька, не повідомила її про зміну іпотекодержателя з померлого ОСОБА_10 на ОСОБА_6, крім того не пред'явила до неї вимоги про сплату боргу та не повідомила про те, що ОСОБА_8 не повернув борг.

Вважала вимоги ОСОБА_6 до неї про стягнення суми боргу солідарно з ОСОБА_8 безпідставними, оскільки вона кошти в борг у ОСОБА_10 не брала і не є стороною в договорі позики. Також вважала безпідставними вимоги до неї про стягнення штрафу, оскільки загрози знищення предмету іпотеки не було і немає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року, у задоволенні позову первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

А змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 24 вересня 2009 року ОСОБА_8 позичив у ОСОБА_10 7 000 Євро, що на момент позики складало 82 855 грн, про що було у нотаріальній формі укладено договір позики грошей, строк дії договору до 31 грудня 2009 року.

У забезпечення виконання зобов'язання, що виникло на підставі договору позики від 24 вересня 2009 року, між ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_10 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_7 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру за вищевказаною адресою.

При укладенні договору іпотеки від 24 вересня 2009 року, ОСОБА_7 передала ОСОБА_10 оригінали документів, що підтверджують її право власності на предмет іпотеки.

24 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою О.І. до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис № 9086957 про заборону відчуження квартири, номер за РПВП 17983483 та запис № 9087065 про обтяження іпотекою квартири, номер за РПВП 17983483.

29 грудня 2009 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_10 був у нотаріальній формі укладений додатковий договір № 1, яким був встановлений строк повернення позики не пізніше 31 березня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, 05 жовтня 2010 року його донька ОСОБА_6 прийняла спадщину, яка відкрилася після його смерті, і отримала 2 свідоцтва про право на спадщину. До складу спадщини увійшло все майно, що належало ОСОБА_10 за життя.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218, п. 2 ч. 1 ст. 512, 514 ЦК України ОСОБА_6 внаслідок такого спадкування є правонаступником усіх прав та обов'язків, що належали її батьку як кредитору за договорами позики та іпотеки на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, на підставі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, яка передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, з урахуванням положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, що визначають перехід до спадкоємця кредитора усіх прав та обов'язків на момент відкриття спадщини, та згідно до принципу правової визначеності презюмується, що правонаступнику кредитора відомо про наявне у нього право вимоги з дня набуття спадщини.

Отже, позивач, яка має право вимоги за заявленим позовом, прийняла спадщину не пізніше 05 жовтня 2010 року, знала про те, що відповідачі мають боргові зобов'язання перед її батьком, що підтверджується наявністю у неї на руках оригіналів документів, договорів позики і іпотеки, додаткові договори, свідоцтва про право власності на предмет іпотеки, технічний паспорт на квартиру, і при цьому позивач не довела, що вона не могла вчасно, на протязі трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, звернутися до суду з позовом.

Згідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 за спливом позовної, оскільки вона не довела поважні причини пропущення позовної давності.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213−215 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак