Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 12 серпня 1997 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформити на своє ім'я не зміг, оскільки втратив паспорт та інші особисті документи, тому договір купівлі-продажу підписала його матір ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_5 останній заявив свої права на частину вказаної квартири.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині покупця ОСОБА_4 недійсним; визнати його покупцем за вказаним договором та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 29 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині покупця ОСОБА_4 недійсним.

За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 серпня 1997 року визнано покупцем ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1997 року.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

При цьому судом було відхилено посилання представника ОСОБА_5 на пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на його недоведеність.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив з того, що позивачем надано належні докази на підтвердження своїх вимог, зокрема, заяву про видачу паспорта, довідку ЖБК «Хімік» про те, що з 1998 року ОСОБА_3 разом із дружиною зареєстрований у спірній квартирі.

Крім того, апеляційним судом взято до уваги покази свідків, які були допитані у суді першої інстанції, а також зазначено, що строки позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про порушення свого права він дізнався лише у жовтні 2014 року, коли ОСОБА_5 заявив права на спірну квартиру, а тому саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Проте повністю погодитись із висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 18 травня 1995 року, укладеним на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 1997 року, укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 придбали в рівних долях квартиру АДРЕСА_3. За домовленістю сторін квартира продана за 200 гривень, які продавцем отримані від покупців до підписання цього договору.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 серпня 1997 року, укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю сторін квартира продана за 18 200 грн, які продавцем отримані від покупця до підписання даного договору.

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які перебували в шлюбі з 12 серпня 1982 року, розірвано.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач послався на те, що після розірвання шлюбу з дружиною він продав належну йому квартиру АДРЕСА_3, щоб в подальшому купити дві окремі квартири.

За свою частку грошових коштів, отриманих від продажу вказаної двокімнатної квартири, він 12 серпня 1997 року придбав спірну однокімнатну квартиру, однак юридично оформити договір купівлі-продажу на себе не зміг, оскільки невідомо у який час ним були втрачені особисті документи, в тому числі й паспорт громадянина України на його ім'я.

У зв'язку з відмовою продавця квартири повертати суму завдатку, а також у зв'язку з необхідністю терміново придбати для себе власне житло, вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири на його прохання від імені покупця був підписаний його матір'ю - ОСОБА_4

З часу придбання спірної квартири він разом з другою дружиною постійно проживає та зареєстрований в ній, самостійно несе витрати по її утриманню. А відповідачі в придбанні вказаної квартири участі не приймали, грошові кошти на її купівлю не сплачували, ніяких прав на неї не заявляли.

Вказані обставини позивачем зазначені в позовній заяві.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК Української РСР).

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Частиною 1 ст. 80 ЦК Української РСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції всупереч ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначених норм закону не врахував, не звернув уваги на те що, звертаючись із указаним позовом, ОСОБА_3 у позовній заяві власне і зазначав, що про наявність оспорюваного договору йому було відомо ще з часу його укладення, а тому дійшов передчасного висновку про те, що про порушення свого права він дізнався лише у жовтні 2014 року.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В.Кафідова

В.М.Коротун