Номер провадження: 22-ц/785/6419/16
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Заїкіна А.П.,Гірняк Л.А.

з участю секретаря - Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 діючої в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року, -

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поділ спільного майна подружжя і з врахуванням уточнень в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30.05.2009 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3 В період шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу він дізнався про те, що зазначена квартира була зареєстрована в рівних частках за позивачем та відповідачем. Посилаючись на те, що спірна квартира була придбана на його особисті кошти та при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири його було введено відповідачем в оману, вважає що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.08.2010 року є недійсним.

Крім того, позивач посилався на те, що 29.11.2012 року за його особисті кошти був придбаний автомобіль «Ноnda Accord» д/н: НОМЕР_1, проте за наполяганням його дружини відповідача ОСОБА_3, придбаний автомобіль був зареєстрований на ім'я матері відповідача ОСОБА_6.

Додатково позивач посилався на те, що в квартирі де проживала відповідач знаходились грошові кошти в розмірі 70000,00 дол. США, які були зібрані за рахунок заробітної плати позивача та відповідач діючи на власний розсуд приховала їх від позивача, з чого випливає її обов'язок сплатити на користь позивача компенсацію приналежної йому частки таких коштів, яку позивач визначає як 30000,00 дол. США.

За період перебування позивача та ОСОБА_3 у подружніх стосунках, останньою було придбано земельну ділянку площею 600,00 кв. м. у АДРЕСА_7, яку позивач після поділу майна подружжя просив залишити у власності відповідача.

Позивач остаточно просив суд :

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.08.2010 року №2152;

- визнати, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача;

- визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобілю «Ноnda Accord» д/н: НОМЕР_1, від 29.11.2012 року;

- визнати, що автомобіль «Ноnda Accord» д/н: НОМЕР_1 придбано за особисті кошти позивача та є його особистою власністю;

- визнати грошові кошти в розмірі 70000,00 дол. США, що знаходяться у відповідача спільним майном подружжя, та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію таких коштів в розмірі 30000,00 дол. США;

- земельну ділянку, площею 600,00 кв. м. у АДРЕСА_7, виділити відповідачу.

Рішення ухвалено у відсутність сторін.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 діюча в інтересах ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку,що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 діючої в інтересах ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступного.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Абзацом 2 ч.1 ст. 71 СК України передбачено, що якщо чоловік та дружина не домовилися про прядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 30.05.2009 року по 12.08.2015 року ,що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 30.05.2009 року та рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12.08.2015 року (т.1 а.с.38,186).

16.08.2010 року ОСОБА_2 в рівних частках з ОСОБА_7 придбали квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.188).

18.08.2010 року сторони зареєстрували право власності по 1/2 частини на зазначену квартиру в державному реєстрі права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом (т.1 а.с.189).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири № 155 від 16.08.2010 року недійсним, позивач посилався на те, що при укладенні договору він був введений відповідачем в оману, згоди на придбання квартири з відповідачем у рівних частках не надавав та вважав, що квартира придбана ним за його особисті кошти у приватну власність позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів , які впливають на укладення правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним , суд першої інстанції вірно посилався на те, що позивачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані ,а матеріали справи не містять докази введення позивача іншою стороною договору в оману.

Суд першої інстанції вірно посилався на те, що сукупність та послідовність дій сторін при укладенні договору купівлі-продажу, наявність розписки продавця ОСОБА_8 в отриманні від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів за продану квартиру у розмірі 584600 грн., що еквівалентно 74000 дол. США (т.1 а.с.185), дотримання процедури нотаріального посвідчення договору та недоведеність позивачем порушень зі сторони нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу квартири свідчить про волевиявлення сторін на придбання спірної квартири у спільну часткову власність.

Матеріали справи не містять докази необізнаності позивача з текстом договору купівлі - продажу квартири на час його укладення, оскільки договір купівлі-продажу підписаний позивачем в день його укладення та на підставі договору внесено запис до державного реєстру про реєстрацію права власності за сторонами в рівних частках на спірну квартиру (т.1 а.с.188,189).

Суд першої інстанції , відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю позивача, вірно посилався на недоведеність позовних вимог, оскільки зазначена квартира була придбана сторонами в рівних частках та є спільною частковою власністю.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного встановлення судом першої інстанції того, що квартира АДРЕСА_8 була продана за 49285 грн. не заслуговують на увагу, оскільки з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 16.08.2010 року, квартира АДРЕСА_8 була продана ОСОБА_2. гр. ОСОБА_9 за 49285 грн. (т.1 а.с.143).

Матеріали справи не містять докази продажу зазначенної квартири позивачем за 42000 дол. США.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що при реєстрації придбаної сторонами квартири АДРЕСА_1 , позивач не надавав згоди на оформлення квартири в рівних частках та кошти на придбання квартири є його особистими, оскільки суд першої інстанції вірно посилався на те, що сукупність та послідовність дій сторін при укладенні договору купівлі-продажу, наявність розписки продавця ОСОБА_8 в отриманні від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів за продану квартиру у розмірі 584600 грн., що еквівалентно 74000 дол. США (т.1 а.с.185), дотримання процедури нотаріального посвідчення договору та недоведеність позивачем порушень зі сторони нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу квартири свідчить про волевиявлення сторін на придбання спірної квартири у спільну часткову власність.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля «Ноnda Accord» д/н: НОМЕР_1, від 29.11.2012 року та визнання автомобіля «Ноnda Accord» д/н: НОМЕР_1 таким , що придбаний за особисті кошти позивача та є його особистою власністю слід зазначити наступне.

Статтею 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст.321 ЦК України).

Нормами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно бази даних НАІС, транспортний засіб «Ноnda Accord», 2008 року випуску, номер шассі/кузова/рами: НОМЕР_3, білого кольору, номерний знак: НОМЕР_1 на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_4 від 29.11.2012 року, виданої ПП «Лідер-К», 29.11.2012 року був зареєстрований за ОСОБА_6 (т.1 а.с.165).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_4 спірний автомобіль не купувала, ніяких документів не підписувала , автомобілем не користувалася, а кошти на автомобіль надав позивач, що свідчить про придбання автомобіля за особисті кошти позивача.

Матеріали справи не містять укладення ОСОБА_6 саме договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки довідка-рахунок на підставі якої був зареєстрований автомобіль не є договором купівлі-продажу .

Суд першої інстанції з врахуванням пояснень сторін та наявних в матеріалах справи доказів вірно встановив, що посилання позивача на те, що ОСОБА_4 ніяких документів не підписувала, спірний автомобіль не купувала, та не отримувала його у користування є припущенням, оскільки не підтверджено доказами.

Суд першої інстанції вірно встановив, що хоча 27.11.2012 року було знято подружжям з рахунку № НОМЕР_5 грошові кошти в розмірі 30939 дол. США ( т.1 а.с.101) ,проте позивачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані , а матеріали справи не містять докази того, що саме 29.11.2012 року на зазначені кошти був придбаний спірний автомобіль.

Крім того, матеріали справи не місять докази того, що грошові кошти які були зняті з рахунку № НОМЕР_5, з врахуванням того, що сторони перебували у шлюбі та працювали , мали сімейних дохід та з врахуванням положень ст. 61 CК України , є особистою власністю саме позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_4 не була присутня при придбанні спірного автомобіля, а спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти позивача не заслуговують на увагу з вищенаведених колегією суддів підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо розподілу між подружжям 70000 дол. США, суд першої інстанції вірно посилався на недоведеність зазначених позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять, а відповідачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані докази існування зазначених коштів та докази того, що зазначені кошти були витрачені відповідачем ОСОБА_3 особисто.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо земельної ділянки площею 0,06 га, АДРЕСА_7, суд першої інстанції вірно встановив, що матеріали справи не містять докази придбання ОСОБА_3 зазначенної земельної ділянки.

За таких підстав, відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, апеляційна скарга представника ОСОБА_5 діючої в інтересах ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 діючої в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П.Заїкін

Л.А.Гірняк