АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/584/16-ц 22-ц/774/1708/К/16
Справа № 193/584/16-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/1708/К/16 суддя Шумська О.В.
Категорія № 21 (4) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.

суддів: Митрофанової Л.В., Бондар Я.М.

секретар: Чубіна А.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Софіївського районного нотаріального округу Кот Любов Іванівна, Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який під час розгляду справи уточнив 03.06.2016 року (а.с. 78-82) та в обґрунтування позову зазначив, що 22 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, в якому народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 09 лютого 2015 року за рішенням суду шлюб було розірвано.

19 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання сина. В ході розгляду даної справи між ним та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості про те, що вона відмовляється від стягнення аліментів на утримання їх спільного сина за умови відчуження ним на користь дитини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, доказом чого є звукозапис судового процесу.

У зв'язку з вказаною домовленістю, позов про стягнення аліментів було залишено буз розгляду ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 року.

На виконання даної домовленості він та ОСОБА_3 звернулись до нотаріуса Кот Л.І. з метою її юридичного оформлення. Так, 26 червня 2016 року між ним та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діяла його матір ОСОБА_3, було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого він безоплатно передав у власність ОСОБА_4 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У подальшому, на підставі даного договору, малолітній син зареєстрував та набув право власності на вказаний житловий будинок.

Однак позивач, будучі особою не дуже освіченою, помилився щодо правової природи правочину, оскільки не мав волевиявлення на вчинення договору дарування та безоплатного передання у дар належного йому будинку, а мав мету та бажання здійснити правочин, наслідком якого буде саме припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно, про що нотаріус був обізнаний.

Свідченням цього є і та обставина, що в день укладання спірного договору 26.06.2015 року, відповідач ОСОБА_3 в присутності двох свідків написала йому розписку про те, що претензій щодо виплати аліментів на утримання сина вона не має.

Однак, після набуття дитиною права власності на спірний будинок, відповідач ОСОБА_3 15.09.2015 року звернулась до суду з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2015 року з нього на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх доходів.

Таким чином, він на теперішній час вимушений захищати свої права та просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений 26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. за реєстровим № 499 та повернути сторони у первісне становище.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - відмовлено, як необґрунтованого.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

На думку апелянта, судом не взято до уваги його доводи та докази, а саме - запис судового процесу у цивільній справі про стягнення аліментів, з якого вбачається, що він та відповідач повідомили суду про намір його переписати спірний будинок на сина в рахунок аліментів, а в подальшому вони просили залишити без розгляду позов про стягнення аліментів у зв'язку з тим, що остаточно досягли такої домовленості.

Крім того зазначає, що в судовому засіданні були опитані свідки, які підтвердили його доводи та умови передачі майнових прав домоволодіння на спільного сина сторін, однак суд не надав належної оцінки даним обставинам.

Також зазначає, що судовим рішенням від 12.10.2015 року про стягнення аліментів було встановлено, що він здійснив відчуження належного йому будинку на підставі договору дарування від 26.06.2015 року, а малолітній син набув на нього право власності, при цьому ОСОБА_3 видала розписку про відсутність претензій по аліментам до 18-річчя дитини.

Вважає, що доводи, наведені ним та його представником в ході судового засідання прямо вказували на вчинення правочину під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним. Якби він знав що, укладаючи договір, це не припинить право відповідача ОСОБА_3 на стягнення аліментів з нього та такі будуть стягнуті, то він би його не укладав, оскільки даний правочин суперечить його волевиявленню та домовленості сторін

На думку апелянта, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вважає, що всі обставини свідчать про наявність помилки - неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладання договору дарування замість договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 65 (а.с. 6).

Від даного шлюбу народилась дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого записаний позивач ОСОБА_1, а матір'ю - відповідач ОСОБА_3 (а.с. 7).

26 червня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати - відповідач ОСОБА_3, було укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1. Зазначений договір посвідчений приватний нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І., реєстрований номер № 499 (а.с. 4-5).

На підставі зазначеного договору дарування, 26 червня 2015 року за ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від цієї ж дати (а.с. 48).

За заявою позивача ОСОБА_1 від 03.06.205 року, розпорядженням голови Софіївської районної державної адміністрації № Р-182/0/371-15 від 05.06.2015 року, було надано дозвіл на одержання у дарунок малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, будинку з господарчими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 та право підпису договору дарування від імені малолітнього ОСОБА_4, матері дитини ОСОБА_3 (а.с. 59, 60).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що при укладанні договору дарування спірного будинку від 26.06.2015 року, він помилився щодо правової природи правочину та обставин, які мають істотне значення, оскільки мав намір укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в обґрунтування позову не надано достатніх доказів, які б свідчили про його помилку щодо природи оспорюваного договору дарування. Зміст договору був роз'яснений нотаріусом, підписавши такий договір, сторони погодились з усіма його істотними умовами, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись для всіх судів України.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції не повно встановив та з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки доводам позивача, що призвело до неправильного вирішення спору.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що 19 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання сина. В ході розгляду даної справи між ними було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_8 відмовляється від стягнення аліментів на утримання їх спільного сина за умови відчуження ним на користь дитини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, доказом чого є звукозапис судового процесу. У зв'язку з вказаною домовленістю, позов про стягнення аліментів було залишено буз розгляду ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 року. Однак, після набуття дитиною права власності на спірний будинок, ОСОБА_3 15 вересня 2015 року звернулась до суду з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року за заявою ОСОБА_3 зазначена позовна заява була залишена без розгляду (а.с. 120).

15 вересня 2015 року ОСОБА_3 знов звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, до досягнення дитиною повноліття, але не меншу 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 вересня 2015 року (а.с. 61-62, 85-86).

Апеляційним судом оглянута цивільна справа № 193/249/15-ц (провадження № 2/193/193/15) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, яка була витребувана із Софіївського районного суду Дніпропетровської області.

Так, з журналу судового засідання від 12 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 повідомила суд, що вони з відповідачем по вказаній цивільній справі ОСОБА_1 вирішили питання стягнення аліментів шляхом відмови відповідача від частини будинку в рахунок аліментів та судом було роз'яснено переоформлення будинку на дитину в рахунок аліментів (а.с. 9).

Також апеляційним судом був прослуханий технічний запис судового процесу судового засідання Софівського районного суду Дніпропетровської області на комgакт-диску MY 087181. В судовому засіданні від 12.03.2015 року, позивач ОСОБА_9 заявила, що чоловік переписує будинок на дитину в рахунок аліментів. Суддею було роз'яснено порядок укладання такого договору.

В судовому засіданні від 17.03.2015 року позивач ОСОБА_3 пояснила суду, що вони з відповідачем ОСОБА_1 вирішили, що чоловік переписує будинок на дитину, зробить дарственну, а вона до нього претензій не має та просить залишити позов без розгляду, проти чого відповідач не заперечував.

26 червня 2015 року відповідачем ОСОБА_3 була складена розписка, в якій вона зазначила, що претензій до ОСОБА_1 вона не має та зобов'язується не подавати на стягнення з нього аліментів до виповнення 18 років сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 83).

З матеріалів справи вбачається, що, відповідно до довідки КЗО «Жовтневий навчально-реабілітаційний центр з поглибленим професійно-трудовим навчанням» від 24.05.2016 року № 183, ОСОБА_1 навчався в Жовтневій допоміжній школі-інтернату з 01.09.1990 року по 28.02.1998 року. Вибув з 8 класу за заявою батьків (а.с. 84).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що судом першої інстанції не звернуто увагу на вищевказані обставини, які свідчать про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, а відтак наявні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Посилання суду першої інстанції на те, що нотаріусом позивачу було роз'яснено його права та обов'язки, на думку колегії суддів є помилковим, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального закону, з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Софіївського районного нотаріального округу Кот Любов Іванівна, Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений 26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любовю Іванівною за реєстровим № 499 та повернути сторони у первісне становище

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Л.В. Митрофанова

Я.М. Бондар