Справа № 723/1908/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючої Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації.

Свої позовні вимоги обґрунтовує слідуючим.

Позивачка є інвалідом першої групи (підгрупа «Б») з дитинства по зору, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №240562 від 30.06.2016 року.

Після прийняття Закону „Про реабілітацію інвалідів в Україні перша група поділяється на А і Б залежно від ступеня втрати здоровя інваліда та обсягів потреби в постійному сторонньому догляді або нагляді.

До підгрупи Б першої групи інвалідності відносяться особи з високим ступенем втрати здоровя, значною залежністю від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій і які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Позивач з дитинства нічого не бачить, поки роки дозволяли вона давала собі раду, окрім того допомагали їй і відповідачка - донька позивача.

Позивачка потребує постійного стороннього догляду і як зазначено у довідці до акту огляду МСЕК позивачка має значну залежність від інших осіб у вчиненні важливих соціальних потреб.

Відповідачка наприкінці 2006 року, запропонувала позивачу свої послуги по забезпеченню її доглядом та доглядом за домашнім господарством. Замість цього вона попросила відписати їй належний позивачу будинок №7 по вул.Озерній у с.Банилів-Підгірний, Сторожинецького району, Чернівецької області.

ОСОБА_3 погодилася і 23 грудня 2006 року уклала з донькою у приватного нотаріуса Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області договір, тексту якого позивач не читала, оскільки має вади зору, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися. При цьому позивачка зазначила, що ні нотаріус ні донька договору в голос позивачу не зачитували.

Останні 2 роки відповідач майже не здійснювала догляд за матірю, а в кінці березня цього року взагалі виїхала на постійне місце проживання в інший район. І з цього часу ніяких обовязків по догляду не виконувала, тому позивачка була змушена звернутися до інших людей за допомогою, які погодилися доглядати за нею при умові, якщо вона укладе з ними договір довічного утримання.

Позивача це влаштовувало і вона почала збирати необхідні для укладення договору документи. Під час збирання документів Лівія Іванівна дізналася, що фактично між нею і відповідачкою був укладений договір дарування, чого вона не бажала.

Позивачка не бажала укладати договір дарування будинку, оскільки це її єдине житло і іншого житла у неї немає, тому звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

Враховуючи вищевказані обставини, позивачка просить постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Банилів-Підгірний, по вул.Озерній, 7, Сторожинецького району Чернівецької області, укладений 23 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області. Скасувати державну реєстрацію даного договору (реєстраційний номер 16322989 від 26.12.2006р.).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини викладені вище, позов просить задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково, зазначила, що батько брав мамину руку та розписувався у договорі, вона здійснювала добудови у вказаному господарстві, вона після укладення договору дарування перейшла проживати до мами, повинна була там проживати і за мамою доглядати, мама завжди проживала і проживає на даний час у подарованому будинку, іншого житла у мами немає. В даний час вона дійсно проживає в іншому районі.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, виходячи із встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин суд вважає необхідним позов ОСОБА_3 задовольнити повністю з наступних підстав.

В судовому засіданні судом встановлено, що 23 грудня 2006р. між позивачем та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськимти будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Банилів-Підгірний, по вул.Озерній, 7, Сторожинецького району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_4 реєстраційний номер №16322989.

Позивач є людиною похилого віку, інвалід першої групи з дитинства по зору, потребує допомоги та догляду, у неї вказаний будинок це єдине житло.

Вказаний вище договір позивачка не вичитувала, так як є інвалідом по зору.

Після укладення договору позивачка продовжувала проживати і по даний час проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 так як іншого житла у неї не має.

Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Так, у справі № 6-11872 св 11 касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним, виходив із того, що позивач, який є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, укладаючи договір, мав на меті отримати від відповідача необхідну допомогу та догляд і не мав наміру дарувати будинок сторонній людині, що свідчить про укладення договору під впливом помилки.

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі № 623652 св 13, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ дійшов висновку про те, що, укладаючи договір дарування будинку, чоловік позивачки помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого друга його сторона зобовязувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивачки та її чоловіка. Крім того, суд посилався й на те, що фактичної передачі житлового будинку не відбулось, ключі від будинку позивачка та її чоловік після укладення спірного договору обдарованому не передавали, а позивачка продовжує проживати в ньому та самостійно сплачувати за комунальні послуги.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.28 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК

В судовому засіданні відповідач суду пояснила, що після укладення договору дарування вона здійснювала догляд за позивачкою, пізніше перестала доглядати переїхала проживати у інше місце.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку,неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Отже, похилий вік ОСОБА_3, її інвалідність по зору, та потреба у звязку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачкою проживати у будинку у с.Банилів-Підгірний, по вул.Озерній, 7, Сторожинецького району Чернівецької області, після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором.

Керуючись ст.ст.3, 10, 57, 60, 174, 212, 223 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", на підставі ст. ст.ст. 203, 216, 229, 235, 257-258, 261, 717-719 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації - задовольнити.

Визнати договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Банилів-Підгірний, по вул.Озерній, 7, Сторожинецького району Чернівецької області, укладений 23 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області недійсним та скасувати державну реєстрацію даного договору (реєстраційний номер 16322989 від 26.12.2006р.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання цього рішення .

СУДДЯ: