Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/6428/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
Провадження №22-ц/778/1656/16 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Стрелець Л.Г.

Подліянової Г.С.,

секретаря Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, який з урахуванням уточнень обґрунтовував тим, що 31 травня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача грошові кошти, що еквівалентні сумі 4 000 доларів США зі строком повернення до 01 вересня 2012 року.

Факт укладення між сторонами договору позики грошових коштів, зміст умов договору і факт отримання ОСОБА_3 від позивача суми, яка еквівалентна 4 000 доларів США, підтверджується розпискою від 31.05.2012 року.

Відповідач ухиляється від виконання свої зобов'язань за договором, в зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з нього заборгованість за договором позики в сумі 100 607 грн. 08 коп., що еквівалентно 4 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на 29 січня 2016 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 31.05.2012 року в сумі 100 607 грн. 08 коп., що еквівалентно 4 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 29.01.2016 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Від представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2016 року залишити без змін (а.с.136-138).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості ( ч. 1 ст.1046 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У розумінні ч. 2 ст.1047 ЦК України розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановлено, що 31 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 4 000 доларів із строком повернення 01.09.2012 року, що підтверджується оригіналом розписки, написаної власноручно ОСОБА_3 ( а.с.93).

Зобов'язання, як зазначено у ст..526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_3 свої зобов'язання у визначений строк не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал розписки.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Відповідач не спростовував надану позивачем розписку про отримання коштів.

Крім того, відповідач пояснив як у суді першої інстанції та підтвердив у суді апеляційної інстанції про те, що не звертався до правоохоронних органів з приводу можливих неправомірних дій позивача ОСОБА_4 відносно розписки, яка є предметом даного спору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із позовної заяви із урахуванням заяви від 29.01.2016 року, розмір заборгованості, який заявлений до стягнення - 100 607 грн. 08 коп., визначений позивачем за даними Національного банку України щодо офіційного курсу долара США в гривневому еквіваленті (2515,1769 грн. за 100 доларів США), станом на 29 січня 2016 року (а.с.78-79).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, який підтверджується розпискою, яка є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання, наявність у позивача оригіналу розписки згідно з положенням ч.3 ст. 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, визначеного у гривні за офіційним курсом іноземної валюти на день платежу.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм цивільного процесуального закону, зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання апеляційної скарги на таке процесуальне порушення як недоплата позивачем судового збору за збільшеними позовними вимогами, не є підставою для скасування судового рішення, так як суд керувався нормами ст.. 533 ЦК України. Порядок вирішення судом питання про судові витрати, передбачений ст..ст 88, 220 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в розписці не зазначено, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо) є неприйнятними.

За звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов'язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, а не Канади, Австралії, Нової Зеландії, тощо, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач не видавав боргову розписку, кошти не отримував не ґрунтуються на вимогах закону та встановленими судом обставинами.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Після укладення договору позики всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Відповідач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, після дослідження оригіналу розписки, визнав той факт, що текст розписки написаний ним власноручно, однак не підписував розписку та грошові кошти за цією розпискою не отримував.

Як вбачається з тексту розписки від 31.05.2012 року, в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається; указано, що розписка написана власноручно і не містить посилань на безгрошовість даної розписки.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка від 31.05.2012 року свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. ст..1046, 1047 ЦК України.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку ( п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

До апеляційної скарги додане Дослідження № 214 копії боргової розписки ОСОБА_3, складений експертом -криміналістом ОСОБА_6 на підставі запиту ОСОБА_3, вже після ухвалення судового рішення. ( а.с.115-120).

Поважних причин, які об'єктивно перешкоджали відповідачу та його представнику отримати названий доказ під час розгляду справи у суді першої інстанції або заявити клопотання до суду про отримання такого доказу, ані відповідачем ані його представником названі не були.

Крім того, як вбачається із журналу судового засідання від 12.02.2016року процесуальні права та обов'язки особам, які беруть участь у справі були роз'яснені та надана пам'ятка, де містяться підписи цих осіб ( а.с.91-92)

Проте, будь-яких клопотань з цього приводу впродовж всього розгляду справи заявлено не було.

Окрім того, в судових дебатах представник відповідача пояснив, що відповідач не повинен заявляти клопотання про призначення почеркознавчого експертизи, оскільки відповідач заперечує написання розписки, яка є предметом даного спору. Зауваження до технічного запису судового засідання сторонами не подавались ( технічний запис 15:12:52 та 15:22:54 а.с. 95-96)

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів не може прийняти наданий відповідачем доказ ( Дослідження № 214), оскільки відповідач не довів поважності причин щодо відсутності можливості подати його до суду першої інстанції .

Крім того всуді апеляційної інстанції відповідач визнав факт написання власноручно спірної розписки, але заперечував підпис та дату складання цієї розписки та отримання коштів.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Виходячи з вимог змагальності сторін, обов'язків доказування і подання доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його законність, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: Л.Г.Стрелець

Г.С. Подліянова