Справа № 459/877/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Новосада М.Д.

при секретарі Марковець Т.Л.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргів за договорами позики на загальну суму 2 180 500 грн. В обґрунтування позову вказав, що позичав відповідачу кошти в гривнях та доларах США, зокрема: 17.03.2006 р. - 30 та 20 тис.дол. США, що згідно курсу НБУ становить 790 тис.грн; 18.01.2009 р. - 20 тис.дол. США для погашення кредиту в «Приватбанку»; 12.02.2009 р. - 20 тис.дол. США і 127 тис. грн. для поповнення статутного фонду ТОВ «Компанія ВСМ»; 16.02.2009 р. 225 тис. грн. для поповнення статутного фонду та закриття кредиту у вказаному банку. Вказані позики були оформлені розписками. Зазначив, що відповідач не вживав жодних дій для повернення боргів. Також вказав, що між ними було досягнуто згоди щодо перереєстрації майна відповідача в його користь, для чого 16.10.2014 року надав відповідачу кошти у сумі 228 тис. грн. та 160 тис. грн. для погашення боргів по кредитним зобов'язаннях ОСОБА_3 Крім цього, для оформлення документів відповідачу було надано 15 тис. грн. та 3,5 тис. грн. Однак останній, взявши кошти, зобов'язань не виконав. Відтак з метою захисту своїх прав звернувся до суду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Зазначила, що наявні розписки були складені відповідачем власноруч. Кошти ним були отримані, але до цього часу не повернуті. Просить вимоги позивача задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що позивачем надавалися йому кошти як інвестиції у діяльність ТОВ «Компанія ВСМ», погашення боргів й збільшення статутного фонду останнього. Вказав, що вважав боргом 30 тис. дол. США, які дійсно їздив у м. Київ позичати, і на їх повернення відписав позивачу свою частку у товаристві, тому вважає, що виконав свої боргові зобов'язання. Зазначив, що не міг в той же самий день писати другу розписку. Пояснив, що як у спільному бізнесі виникли проблеми, позивач захотів повернути вкладені гроші. Інші засновники вийшли з даного товариств, відступивши свої частки у статутному фонді позивачеві, внаслідок чого частка останнього істотно збільшилася. Тому вважає, що всі кошти позивачу повернуто.

Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку.

Згідно положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Частиною першою ст.58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, згідно частини другої ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявити їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).

Судом встановлено, що позивач та відповідач свого часу були партнерами по бізнесу, пов'язаного з діяльністю ТОВ «Компанія ВСМ». Останнє не заперечується сторонами та підтверджується письмовими доказами (зокрема, копією статуту товариства від 19.02.2009 року).

Позивач та його представник стверджували, що відповідачу було позичено кошти в гривнях та доларах США:

17.03.2006 р. - 30 та 20 тис. дол. США, що згідно курсу НБУ становить 790 тис. грн.;

18.01.2009 р. - 20 тис. дол. США для погашення кредиту в «Приватбанку»;

12.02.2009 р. - 20 тис. дол. США і 127 тис. грн. для поповнення статутного фонду ТОВ «Компанія ВСМ»;

16.02.2009 р. - 225 тис. грн. для поповнення статутного фонду та закриття кредиту у вказаному банку;

16.10.2014 року - 228 тис. грн. та 160 тис. грн. для погашення боргів по кредитним зобов'язаннях; 15 тис. грн. та 3,5 тис. грн. - для оформлення документів.

На підтвердження своїх доводів і вимог, ним надано три копії письмових документів: дві з яких мають назви «розписка», а інша є аркушем з розмежованими трьома записами, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні.

Так, на копії аркуша паперу (у заголовку з друкованими літерами «2008 FIM Congress"), наданим позивачем як розписки, наявні три записи від руки, датовані 18.01.2009 року, 12.02.2009 року та 16.02.2009 року, які не містять умов отримання відповідачем в борг коштів, умов про зобов'язання їх повернути, строків повернення. Вочевидь зміст цих записів зафіксував факти видачі коштів з конкретною метою - закриття кредиту, поповнення статутного капіталу товариства, учасниками якого були позивач та відповідач.

Крім цього, у записі від 12.02.2009 року вказано про отримання лише 127 тис. грн., а зверху нього написано «+20 т.$», що викликає обґрунтовані сумніви у їх видачі (отриманні).

Відтак дослідивши ці боргові документи, проаналізувавши їх форму, зміст і правову природу, суд вважає, що вони не підтверджують наявність боргового зобов'язання та по своїй природі не є договорами позики.

Поряд з цим, твердження позивача про надання у позику відповідачу 16.02.2009 року 225 тис. грн. та 16.10.2014 року коштів на загальну суму 406500 грн. не підтверджені будь-якими доказами.

Щодо двох боргових документів, датованих 17.03.2006 року й іменованих «розписками», то проаналізувавши їх форму, зміст і правову природу, суд вважає, що вони підтверджують наявність боргового зобов'язання та по своїй природі є договорами позики на 30 тис. дол. США та 20 тис. дол. США. Тому суд вважає, що такі боргові документи є достатніми доказами існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів. Суду не надано доказів того, що дані кошти були повернуті позивачу в обумовлений строк чи на першу вимогу.

Відтак, на думку суду, позивачем повністю не доведено обставини, на які він покликався як на підставу своїх позовних вимог й такі повністю не підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому позов слід задовольнити частково.

За змістом п. 10 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем становить 50 тис. дол. США, потреба у забезпечення позову не відпала, то скасування заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Тому не підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26.03.2015 року про накладення арешту на майно відповідача, до виконання цього судового рішення або зміни способу його виконання.

Судовий збір, сплачений позивачем у сумі 3654 грн. слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договорами позики від 17.03.2006 року у розмірі 790 000 (сімсот дев'яносто тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривень.

У решті частині позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: М. Д. Новосад