_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5189/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Маценко В.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому посилається на те, що 13.01.1998р. між нею та ОСОБА_3, яка діяли від імені та в інтересах ОСОБА_2, укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в м.Одесі на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості. Оскільки договір укладено без нотаріального посвідчення, посилаючись на ст.15,47 ЦК УРСР, просила суд визнати такий договір дійсним.

Позивач позов підтримала просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи у його відсутність не надходило, суд вважає його неявку неповажною.

Суд вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003р. до правовідносин, які виникли до 01.01.2004р. застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Купівля-продаж житла є договірним зобовязанням і регулюється правилами цивільного законодавства.

Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 13.01.1998р. між ОСОБА_3, яка діяла за довіреністю від імені відповідача та позивачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №98.01-856, а саме квартири №34 в будинку №10 корпус Б по проспекту Жукова в місті Одесі, який був оформлений «Одеською спеціалізованою біржею нерухомості», та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним № 98.01-856.

Після укладення зазначеного договору, 22.01.1998р. він був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН».

Відповідно до змісту спірного договору купівлі-продажу, вказана вище квартира належала відповідачам.

Оскільки спірний договір укладено до вступу в дію Цивільного кодексу України, то правовідносини регулюються ЦК УРСР (1963р.).

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди с наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

В матеріалах справи відсутні, тобто сторони не надали, документи, які б підтверджували факт належності відповідачам на праві власності вказаної квартири до укладання спірного договору.

На підтвердження вимог у позові йде посилання на те, що статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» встановлена відсутність необхідності нотаріального посвідчення вчинених на біржі договорів.

Втім, суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦК УРСР та ст.2 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і республік, положення Цивільного кодексу УРСР мають пріоритет перед Законом України «Про товарну біржу», у тому числі враховуючи вимоги ч.2 ст.74 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і республік щодо застосування до продажу на біржах загальних правил про купівлю-продаж.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 28 квітня 1978року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільним справ саме з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до норм цивільного законодавства, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Недійсність спірного договору прямо не встановлена законом, а позивач не надала суду доказів визнання його судом недійсним.

Також з позову вбачається, що позивачем заявлено вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб судового захисту порушеного цивільного права чи цивільного інтересу «визнання договору дійсним» - не є ефективним засобом захисту, тобто таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Тобто, у даному випадку має місце невідповідність обраного позивачем за позовом способу свого захисту, способам, визначеним законодавством (зокрема, статтею 16 ЦК України), а отже у задоволенні позову слід відмовити.

Позивачу слід звернутися до суду з позовом про визнання права власності на вказану квартиру.

Керуючись ст.10,11,60,215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Суддя Бескровний Я. В.