АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/1440/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/2175/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 54 (І) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар - Чубіна А.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 закладу «Центральна міська лікарня м. Покров» Дніпропетровської обласної ради» - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 закладу «Центральна міська лікарня м. Покров» Дніпропетровської обласної ради» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 закладу «Центральна міська лікарня м. Покров» Дніпропетровської обласної ради» (далі КЗ «Центральна міська лікарня м. Покров» ДОР») про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, в обґрунтування якого зазначила, що починаючи з 01.08.2011 року вона працювала у відповідача на посаді лікаря-інтерна, а з 05.08.2013 року переведена на посаду лікаря-анестезіолога.

За наказом головного лікаря № 122 від 07.05.2015 року її було звільнено з займаної посади лікаря-анестезіолога на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи, вказаний наказ незаконним та посилаючись на відсутність її вини у наданні неякісної медичної допомоги хворим, безпідставність раніше застосованих відносено неї дисциплінарних стягнень, просила суд скасувати зазначений наказ про її звільнення та поновити на займаній посаді.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про законність її звільнення, оскільки відповідачем не доведено порушення нею посадової інструкції лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, з якою вона навіть не була ознайомлена, висновок про неякісне надання нею медичної допомоги хворим ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що стало причиною їх смерті, є помилковим, оскільки розтин тіла після їх смерті не проводився й не встановлено, що причиною смерті останніх є саме неякісно надана нею медична допомога. Не враховано судом й того, що вона навіть й не знала про застосовані відносно неї заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган за наказами № 210 від 17.12.2014 року і № 118 від 29.04.2015 року.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх безпідставність та спростування матеріалами справи й просив подану апеляційну скаргу відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає наведеним нормам закону та підстави для його скасування відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01.08.2011 року прийнята на посаду лікаря інтерна для проходження інтернатури по спеціальності анестезіологія та інтенсивна терапія КЗ «Центральна міська лікарня м. Орджонікідзе», правонаступником якої є КЗ «Центральна міська лікарня м. Покров» ДОР», а 05 серпня 2013 року її переведено на посаду лікаря-анестезіолога відділення анестезіології.

Наказами №163 від 12.08.2008 року, № 210 від 17.12.2014 року, № 118 від 29.04.2015 року ОСОБА_2 оголошено догани за невиконання своїх функціональних посадових обовязків (а.с. 70, 76, 84).

За наказом головного лікаря № 122 від 07.05.2015 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх функціональних посадових обовязків, визначених посадовою інструкцією (а.с. 33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з законності звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України й відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за

пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи

враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до п. 23 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Таким чином, виходячи з викладеного, можна дійти висновку, що звільнення за порушення трудової дисципліни законодавець повязує із вчиненням працівником конкретного дисциплінарного проступку. В свою чергу, такий проступок в поєднанні із застосуванням до працівника раніше заходів дисциплінарного чи громадського стягнення може виступати підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 за період своєї роботи вчинила ряд порушень трудової дисципліни, які виразилися у невиконанні нею своїх функціональних посадових обовязків, передбачених посадовою інструкцією лікаря-анестезіолога відділення анестезіології й які мали місце при наданні нею медичної допомоги пацієнтам ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5

За виявлені порушення трудової дисципліни на підставі наказів №163 від 12.08.2008 року, № 210 від 17.12.2014 року, № 118 від 29.04.2015 року відносно ОСОБА_2 застосовано заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган (а.с. 70, 76, 84).

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що з наказом №163 від 12.08.2008 року ОСОБА_2 була ознайомлена і власноруч надавала пояснення з приводу виявлених порушень трудової дисципліни. Від ознайомлення з наказами № 210 від 17.12.2014 року, № 118 від 29.04.2015 року ОСОБА_2 відмовилася, як і відмовилася від надання пояснень за виявленими відносно неї фактами порушень трудової дисципліни, про що відповідачем складено відповідні акти (а.с. 82, 83).

Разом з тим, вказані накази були зачитані ОСОБА_2 вголос при свідках, що спростовує доводи апеляційної скарги позивача про її необізнаність відносно їх існування.

30 квітня 2015 року при наданні медичної допомоги пацієнту ОСОБА_7, ОСОБА_2 допустила чергове порушення трудової дисципліни, що виявилося в порушенні нею п.п. 1, 2, 7, 9, 14, 15, 18, 22 розділу ІІ «Завдання і обовязки» , п. 1, 3, 10, 13, 14, 16, 23, 25, 34, 35, 36 Розділу V «Повинен знати» посадової інструкції лікаря-анестезіолога відділення анестезіології.

Вказане порушення трудової дисципліни й стало підставою для застосування відносно ОСОБА_2 заходу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за наказом № 122 від 07.05.2015 року, правила і порядок застосування якого, передбачений ст.ст. 148, 149 КЗпП України, дотримано відповідачем й не оспорюється позивачем.

Оспорюючи законність звільнення, позивач ОСОБА_2 посилалася на недоведеність факту виявленого відповідачем 30 квітня 2015 року порушення нею трудової дисципліни при наданні медичної допомоги пацієнту ОСОБА_7, а також відсутність порушення трудової дисципліни при наданні медичної допомоги пацієнтам ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5

Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладає на кожну із сторін обовязок з доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим, в порушення наведених процесуальних норм, доказів в спростування виявлених відповідачем порушень трудової дисципліни, позивач ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надала.

Крім того, факт порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 при наданні медичної допомоги хворим ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5 підтверджено висновком комісії за участю фахівців департаменту охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Державного закладу «Дніпропетровська медична академія МОЗ України», якою у червні 2015 року проведена клініко-експертна оцінка контролю якості надання ОСОБА_2 медичної допомоги зазначеним пацієнтам (а.с. 87-91).

Отже, встановивши під час вирішення спору факти систематичного невиконання ОСОБА_2 трудових обов'язків, що підтверджено чинними наказами №163 від 12.08.2008 року, № 210 від 17.12.2014 року, № 118 від 29.04.2015 року, а також виходячи з доведеності факту порушення трудової дисципліни позивачем, яке мало місце 30.04.2015 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для розірвання трудового договору з позивачем за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Зазначене, на думку колегії суддів, беззаперечно підтверджує правомірність винесеного відповідачем наказу № 122 від 07.05.2015 року й відсутність підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги позивача про недоведеність відповідачем порушення нею трудової дисципліни не знайшли свого підтвердження, а її посилання на не ознайомлення з посадовою інструкцію лікаря-анестезіолога відділення анестезіології спростовуються матеріалами справи (а.с. 62).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на відсутність даних паталогоанатомічного розтину тіл померлих пацієнтів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, на думку колегії суддів, правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки підставою звільнення ОСОБА_2 не є надання неякісної медичної допомоги пацієнтам, що спричинило смерть останніх.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, у звязку з чим колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги й залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_9