У х в а л а

іменем україни

08 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Демяносова М.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Закритого акціонерного товариства «Ужгородська швейна фабрика», треті особи: Будинковий комітет «Швачка», Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про скасування п. 34, зміну п. 33 спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» та виселення з житлової кімнати, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вони з 1992 року на законних підставах проживають у гуртожитку Ужгородської швейної фабрики, будинок АДРЕСА_1 оскільки ОСОБА_5 була робітницею даного підприємства.

До останнього часу вони займали трикімнатну квартиру НОМЕР_1

До складу сім'ї ОСОБА_5, крім подружжя, входять їхні діти: донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з ними.

У липні 2015 року позивачам стало відомо, що до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_6, який просив виселити позивачів та членів їх сім'ї з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з них матеріальну шкоду в сумі 10 тис. грн та моральну шкоду - 2 тис. грн.

Вказує, що 02 грудня 2011 року Первинною профспілковою організацією ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» прийнято рішення та складено протокол № 9 про закріплення житла за мешканцями, які проживають у гуртожитку даного товариства по АДРЕСА_4

Указаним рішенням закріплено за ОСОБА_6, термообробником дільниці ВТО, квартиру НОМЕР_2, загальною площею 19,5 кв. м, житловою площею 12,5 кв. м.

Разом із тим, ОСОБА_6 у позовні заяві зазначав, що до подачі позову він у даному приміщенні ніколи не проживав і не проживає, що відповідало дійсності.

У зв'язку з передачею у комунальну власність міста гуртожитку по АДРЕСА_5 адміністрація та профком ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» на підставі проведеного засідання та складеного протоколу ухвалили рішення від 02 грудня 2011 року про закріплення житла за мешканцями, які проживають у гуртожитку.

Згідно з п. 33 прийнятого рішення закріплено за родиною ОСОБА_8 двокімнатну квартиру загального користування НОМЕР_1 загальною площею 31,15 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м.

Відповідно до п. 34 вказаного рішення за ОСОБА_6 закріплено однокімнатну квартиру загального користування НОМЕР_2 загальною площею 19,5 кв. м, житловою площею 1,5 кв. м на склад сім'ї із двох осіб.

Позивачі вважають, що даний розподіл та закріплення житла відбулося з порушеннями та всупереч норм житлового законодавства, без згоди користувачів квартири НОМЕР_1, оскільки квартира НОМЕР_2 є кімнатою в ізольованому жилому приміщенні.

На підставі викладеного, позивачі просили скасувати п. 34 спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими у гуртожитку по АДРЕСА_5 у зв'язку з його передачею у комунальну власність», а п. 33 даного рішення змінити, закріпивши за позивачами та їхніми дітьми, додатково і третю кімнату житловою площею 12,5 кв. м; виселити ОСОБА_6 з житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_3.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що на підставі ордера від 16 березня 1998 року № 6/589 на житлову площу в гуртожитку, ОСОБА_5, яка працює в розкрійному цеху швачкою, як працівниці фабрики було надано житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_6). Даний ордер видано на підставі спільного рішення і профкому від 16 березня 1998 року та є єдиною підставою для вселення на житлову площу, при чому інших членів сім'ї ОСОБА_5 вказаний ордер не містив.

12 січня 2007 року прийнято спільне рішення адміністрації та профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про виділення житлової площі працівникам підприємства у гуртожитку в АДРЕСА_7», за яким ОСОБА_5 - швачці цеху № 1 було надано дві кімнати загального користування АДРЕСА_8 на склад сім'ї із чотирьох осіб: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 - чоловік, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 - донька, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 - син.

Встановлено, що у зв'язку із підготовкою гуртожитку фабрики до передачі в комунальну власність міста Ужгорода, відповідно до спільного рішення адміністрації та профкому фабрики від 07 листопада 2011 року № 9, житловим приміщенням цього гуртожитку було надано нову нумерацію квартир з № 1 по № 66, згідно з додатком № 1.

Відповідно до додатку № 1 до спільного рішення адміністрації та профкому фабрики № 9 від 07 листопада 2011 року дві кімнати НОМЕР_3 були перенумеровані у квартиру НОМЕР_1, а кімнату НОМЕР_3/1 у квартиру НОМЕР_2.

Судами встановлено, що квартира НОМЕР_1 та квартира НОМЕР_2 є двома окремими квартирами.

Згідно з рішенням адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими в гуртожитку по АДРЕСА_9 у зв'язку з його передачею в комунальну власність міста» від 02 грудня 2011 року, за ОСОБА_5 відповідно до п. 33 даного рішення, яка проживає з 1992 року, закріплено двокімнатну квартиру загального користування у квартирі НОМЕР_1 загальною площею 31,15 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м на склад сім'ї з чотирьох осіб.

За цим же рішенням, згідно з п. 34 за ОСОБА_6 - термообробником дільниці ВТО закріплено однокімнатну квартиру загального користування НОМЕР_2, загальною площею 19,5 кв. м, житловою площею 1.5 кв. м на склад сім'ї з двох осіб: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 - дружина.

Квартира НОМЕР_2 - НОМЕР_3/1 за старою нумерацією - у гуртожитку фабрики по АДРЕСА_10 ОСОБА_5 не надавалась.

Вказана квартира відповідно до спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» закріплена за ОСОБА_6

На момент прийняття спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» 02 грудня 2011 року будинок, в якому відбулося закріплення житлових приміщень за проживаючими у ньому мешканцями, мав статус гуртожитку, і не відносився до державного або громадського житлового фонду.

Отже, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відмову в задоволенні позовних вимог є обґрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В. Маляренко