Справа № 438/1454/15 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/4983/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні заявника ОСОБА_2, представника заявників ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника заявників ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3, заінтересовані особи Міністерство закордонних справ України, виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, Державне агентство земельних ресурсів України, Міністерство фінансів України про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, заінтересовані особи Міністерство закордонних справ України, виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, Державне агентство земельних ресурсів України, Міністерство фінансів України про встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_4

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті, встановивши факти, які мають юридичне значення. Вважають, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що суддя протиправно, послався на норми, на які не повинен посилатися і умисно не взяв до уваги жодні пояснення та докази ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ані пояснення та докази представників ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Зазначають, що судом умисно в рішенні не надано правової оцінки жодному поясненню та доказу наданому заявниками та їх представниками, в тому числі і архівним довідкам про залишене майно і землю в с.Чорноріки (Польща) і отримане майно і землю в м.Бориславі. Також, зазначають, що судом умисно не зазначено, з яких підстав суд відхилив докази, наведені заявниками та їх представниками.

В судове засідання окрім заявника ОСОБА_2, представника заявників ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника заявників ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_5 решта особи, що беруть участь у справі (їх представники), після зміни складу суду не зявилися, причин неявки не повідомили, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси одного із заявників, яка не зявилася, у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_2 та представників обох заявників на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст.ст. 60, 234, 256 ЦПК України та відмовляючи в задоволенні заяви, виходив з того, що заявники у першій поданій ними до суду заяві просять встановити факти, що мають юридичне значення формулюючи свої вимоги наступним чином: «що надано переселеній родині ОСОБА_9 органами влади м.Борислава, договірної сторони України, в 1945-1949р. згідно п.1 Міждержавної угоди від 09.09.1944 р., яка стала частиною законодавства України та внесена в ЄДР нормативно-правових актів України 11.05.2006 р. і опублікована в офіційному віснику 24.05.2006 р. №19 ст.1045 і обовязкова до виконання на території України; що саме належить переселеній родині ОСОБА_9 на праві власності в м.Бориславі в Україні в 1945-1949 р.р.; скільки га землі надали переселеній родині ОСОБА_9 органи влади м.Борислава договірної сторони України 1945-1949 р.р.». Однак, оцінюючи ці вимоги з позицій ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки наявність переданого переселеній родині ОСОБА_9 майна та землі може бути встановлена лише шляхом отримання відповідей на запитувану заявниками інформацію з архівних установ України, оскільки така інформація має виключно конкретний характер і бути встановлена судом в порядку встановлення факту, що має юридичне значення не може. Що стосується інших вимог, викладених в зверненні заявниць до суду у наступній формі «уточненні та обґрунтовані вимоги заяви про встановлення фактів, які мають юридичне значення» від 31.03.2016р., зокрема «встановити юридичний факт примусового переселення з села Чорноріки Кроснянського повіту, а не з Саноцького повіту Жешівського воєводства Польщі, сімї ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, в тому числі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 на територію УРСР у 1945р. на підставі Міждержавної Угоди від 09.09.1944р. між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного Визволення «Про евакуацію українського населення з території Польської Народної Республіки і польських громадян з території УРСР», суд відмовляючи в задоволенні заяви в цій частині заявлених вимог виходив з того, що судом у відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України може бути встановлено факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а не, як це вказують заявники з однієї адміністративно-територіальної одиниці замість іншої. Що стосується вимог заявниць щодо встановлення факту «приналежності сімї ОСОБА_9 у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Рішення №983/32 від 20.12.1949р. Виконкому Бориславської міської ради депутатів трудящих «Про закріплення будинку по вул.Ясна №4 за переселенкою з Польщі ОСОБА_9 згідно опису майна зданого в Польщі та затвердження розрахунку за залишене майно в Польщі та отримане в УРСР та не завершений взаємозаліку примусово з переселеною сімєю відповідно до архівних документів, арх. довідка про розпочатий та незавершений взаємозалік», то суд не може встановити факт належності згаданого документа заявницям ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки це рішення видано саме стосовно закріплення будинку на вул. Ясній № 4 в м. Бориславі за переселенкою з Польщі гр. ОСОБА_9, і відповідно змінювати його зміст в плані належності цього документа іншим особам, не зазначеним в цьому рішенні, суд не вправі. Стосовно вимог заявниць щодо встановлення факту «родинних стосунків ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 між ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, матірю, ОСОБА_10, батьком, ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4, сестрою, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5 братом, ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_6, братом та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_7 братом», то суду видалось незрозумілим, які саме, та між якими членами серед вказаних осіб слід встановити факт родинних стосунків, при цьому заявники та їхні представники не змогли в судовому засіданні пояснити хто ставить під сумнів наявність родинних стосунків (спорідненості) перелічених осіб, тому такі вимоги судом бути задоволені не можуть.

Аналізуючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах вимог первісної заяви та заяви-уточненні вимог заяви (а.с. 166-167) колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині однієї із вимог обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

Так, при аналізі оскаржуваного рішення в частині вирішення вимоги про встановлення факту належності сімї ОСОБА_9 рішення №983/32 від 20.12.1949 року виконкому Бориславської міської ради депутатів трудящих та не завершення взаємозаліку, колегія суддів виходить із такого.

При обґрунтуванні вказаної вимоги у заяві-уточненні вимог заяви (а.с. 166-167), а також в суді апеляційної інстанції заявник та представники заявників вказували про те, що у наявних у них матеріалах, зокрема, архівних довідках міститься різна інформація з приводу зданого та отриманого майна при переселенні сімї ОСОБА_9 у 1949 році; відповідно виникли і питання з приводу належності проведення взаєморозрахунку при переселенні, факт проведення якого підтверджується вказаним рішенням та вони вважають, що взаєморозрахунок фактично не був завершений.

З наведеного вбачається, що заявники вказану вимогу заявили фактично для вирішення майбутнього спору, що стосується належності проведення взаєморозрахунку за здане та отримане майно внаслідок переселення сімї заявників на виконання угоди між урядом УРСР і Польським комітетом національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР у 1949 році, факт проведення якого підтверджується рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих №983/32 від 20.12.1949 року «Про відміну рішення міськвиконкому від 18.08 №604/20 та рішення від 5.11.1949 року №838/28 «про закріплення будинку на вул. Гоголя №24 за переселенкою з Польщі гр. ОСОБА_9».

Вказане підтверджується, також, і перепискою між ними та Бриславською міською радою Львівської області (листи відповіді на звернення Т.2 а.с. 1-6).

Відповідно до ч.6 ст. 235 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право.

Зважаючи на вказане, а саме необхідність встановлення вказаного факту заявникам для вирішення спору про право на майно, колегія суддів вважає, що суд в цій частині вимог не вправі був проводити розгляд заяви в порядку окремого провадження та заява підлягала залишенню без розгляду.

Враховуючи вказане рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням вказаної вимоги заяви без розгляду.

Вказане не позбавляє заявників права звернутися з такою вимогою в порядку позовного провадження.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.4, 310, 313, 314 ч.1 п.3, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення фактів, що мають юридичне значення в частині вимоги про встановлення факту належності сімї ОСОБА_9 рішення №983/32 від 20.12.1949 року виконкому Бориславської міської ради депутатів трудящих та не завершення взаємозаліку скасувати, а заяву в цій частині вимог залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: М.М. Шандра

ОСОБА_15