Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 408/5499/15-ц
Провадження № 22ц/782/160/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі :

Головуючого Луганської В.М.,

суддів: Коротенка Є.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря : Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 02 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу "Біловодська центральна районна лікарня", третьої особи Біловодської районної ради Луганської області про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А :

23 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування, яких зазначила, що 08.10.2012 року її було незаконно звільнено, рішенням апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року вона була поновлена на посаді з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу з 08.10.2012 року по 30.10.2013 року. Відповідач тривалий час ігнорував виконання рішення апеляційного суду в частині сплати заробітної плати за час вимушеного прогулу і остаточно сплатив суму тільки 29.07.2014 року. Вважає, що такими діями відповідача порушено її право. Згідно довідки про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу виплата відбувалася частинами у сумі - 22 908, 33 грн. та в сумі - 22 776, 91 грн. Посилається на те, що вона має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Компенсації підлягає друга частина суми - 22 776, 91 грн., яка була сплачена 29.07.2014 року. За 2013 рік сума компенсації становить - 4 304, 84 грн., за 2014 рік - 19 246, 53 грн. Позивач в позовній заяві посилається, що відповідач повинен їй сплатити суму індексації заробітної плати у розмірі 1 124, 25 грн. Крім того, позивач зазначає, що відповідач в порушення ст.117 КЗпП України при її звільненні не провів остаточного розрахунку, не виконав рішення апеляційного суду від 29.10.2013 року у повному обсязі, а тільки 15.11.2013 року сплатив частину боргу за час вимушеного прогулу, та при сплаті другої частини 29.07.2014 року, відповідач не сплатив їй суму компенсації за час затримки виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, суму індексації. Просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію грошових виплат у сумі 23 551, 37 грн. як втрати частини доходу, індексацію грошових виплат у сумі 1 354, 46 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по жовтень 2015 року у сумі 80 006, 40 грн.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 02.02.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись с вищезазначеним рішенням ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Біловодського районного суду Луганської області від 02.02.2016 року, та ухвалити нове рішення по справі, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання на з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином. На адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не зазначивши причини неявки у судове засідання.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про місце та час судового засідання, не перешкоджає розгляду справи. З урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, справа розглядається за відсутністю представника відповідача.

Заслухавши учасників процесу, доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

В статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону виконані.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що 08.10.2012року наказом № 116 по КЗ « Біловодська ЦРЛ» лікар акушер-гінеколог ОСОБА_3 була звільнена з роботи за ст. 40 п.3 КЗпП України.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року звільнення ОСОБА_3 було визнано правомірним, в задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року скасовано рішення Біловодського районного суду від 15.04.2013 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення вимог позивача. Згідно додаткового рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013року на користь позивача стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45 185,24 грн.

Наказом КЗ «Біловодська ЦРЛ» № 128 від 30.10.2013 року позивача було поновлено на роботі на посаді лікаря акушер-гінеколога.

15 листопада 2013року позивачу виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 908,33грн.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 року було задоволено заяву відповідача про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та скасовано рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року, рішення Біловодського райсуду від 15.04.2013 року, яким відмовлено позивачу у задоволенні заявлених вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишено без змін.

Наказом №18 від 10.01.2014 року ОСОБА_3 була звільнена повторно за ст. 40 ч.3 КЗпП України з 10.01.2014року, під час знаходження на лікарняному, у зв'язку з чим рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13.05.2014 року наказ №18 скасований .

19.03.2014року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України ухвала апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 року скасована, справу передано на новий розгляд суду апеляційної інстанції.

12.05.2014року ухвалою апеляційного суду Луганської області у задоволенні заяви КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами відмовлено.

Наказом від 20.06.2014 року ОСОБА_3 було поновлено на посаді лікаря акушер - гінеколога поліклініки закладу з 17.01.2014 року.

29.07.2014 року відбулася виплата другої частини суми, визначеної за рішенням апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року у розмірі 22 776,91грн. Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені вимоги позивача в частині індексації не підлягають задоволенню, оскільки вказана сума носить разовий характер та визначена із середнього заробітку. Заявлені вимоги позивача в частині стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати необґрунтовані, оскільки визначена за рішенням суду сума із середньої заробітної плати, яка підлягає сплаті за час вимушеного прогулу, не є тотожною з нарахованою заробітною платою. Колегія суддів судової палати погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного:

Згідно з частиною першою статті 2 Закону «Про індексацію грошових доходів населенню» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі й оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

17 липня 2003 року Кабінет Міністрів України затвердив Порядок, який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.

Згідно з пунктом 1 1 Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється Державним комітетом статистики України і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку до об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Суд установив, що позивачу 29.07.2014 року було сплачено частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року, тобто відповідачем проведено виплату суми, яка обрахована із середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право на нарахування індексації у позивача у спірному періоді не виникло. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують уваги та не спростовують висновок суду.

Згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація втрати частини заробітку через порушення строків його виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02. 2001 року (з урахуванням внесених змін згідно постанови КМ України від 31.03.2003 року №430) компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Тобто компенсація провадиться у разі затримки на один і більше місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за фактичну роботу відповідно до трудового договору.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року позивача було поновлено на роботі та стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09.10.2012 року по 29.10 2013 року. Згідно додаткового рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013року на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45 185,24 грн., частина якого сплачена 15.11.2013 року в сумі 22 908, 33 грн., а друга частина сплачена 29.07.2014 року у сумі 22 776, 91 грн. В спірний період, який зазначає позивач в позовній заяві, позивачу не провадилося нарахування заробітної плати, а сума з якої позивач обраховує суму компенсації є середнім заробітком за час вимушеного прогулу

Відповідно до пункту 9 Положення про порядок компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати роз'яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінпраці.

Листом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 березня 2007 року № 21/10/136-07 надано роз'яснення, згідно з яким нарахування компенсації на доходи, виплачені за рішенням суду вказаним вище порядком не передбачено.

Колегія суддів судової палати не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того що суд неправильно не застосував Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» оскільки до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", оскільки за правилами, визначеними ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться). Оскільки відсутня умова компенсації втрати частини доходів, а саме наявність нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, тому не настає відповідальність за вказаними нормами законодавства і висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам закону.

Відмовляючи позивачу у задоволенні заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, т.я. позивач була поновлена на роботі та працює по теперішній час.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що умовою для застосування ст. 117 КЗпП України є невиплата з вини власника звільненому працівникові належних йому сум. Судом встановлено, що позивача було поновлено на роботі наказом № 128 від 30.10.2013 року на посаді лікаря акушер-гінеколога та наказом від 20.06.2014 року було поновлено на посаді лікаря акушер - гінеколога поліклініки закладу з 17.01.2014 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де позивач і працює по теперішній час. За таких підстав, висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених вимог позивача в цій частині відповідає вимогам закону.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не правильно тлумачив норми ст.ст.116, 117 КзпП України, оскільки в період з 10.01.2014 року по 20.06.2014 року позивач з вини відповідача знаходилася у вимушеному прогулі, не заслуговують уваги. Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовувала свої вимоги тим, що позивач не виконав рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року своєчасно в частині виплати на її користь середнього заробітку, другу частину грошової суми вона отримала 29.07.2014 року та після поновлення 22.06.2014 року вона має право вимагати застосування ст.117 КзпП України, оскільки відповідач не виплатив їй компенсацію та індексацію, яка дорівнюється до заробітної плати.

В судовому засіданні встановлено, що позивача було поновлено на роботі наказом № 128 від 30.10.2013 року на посаді лікаря акушер-гінеколога та наказом від 20.06.2014 року було поновлено на посаді лікаря акушер - гінеколога поліклініки закладу з 17.01.2014 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач на час звернення до суду та по теперішній час знаходиться у трудових відносинах, тому правових підстав для застосування ст.117 КзпП України не має.

Колегія суддів судової палати не приймає доводи апеляційної скарги в частині посилання позивача на ст. 625 ЦК України, оскільки положення статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових відносин, оскільки вони врегулюванні положеннями трудового законодавства та з рішенням суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зобов'язальні відносини не виникають, тому посилання апелянта на ст.625 ЦК України є необґрунтованим, крім того, як вбачається із матеріалів справи у суді першої інстанції зазначені обставини не були предметом судового розгляду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів без безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Cудді: