РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/14764/16-ц

Провадження № 2-о/643/1049/16

28.11.2016 року Московський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді Мамалуй М.В., секретаря Сиротенко О.Є., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за заявою представника ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, зацікавлена особа: Московський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності, звернувся до Московського районного суду м. Харкова з заявою про встановлення факту смерті батька ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Луганськ.

25.11.2016 року представник заявника отримав письму відповідь Московського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Московський районний у м. Харкові ВДРАЦС), що державна реєстрація смерті особи на території, яка не є підконтрольною українській владі, може бути проведена лише на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. У зв'язку з даними обставинами заявник звертається до суду із заявою про встановлення факту смерті, оскільки іншого законного способу встановити даний факт не має.

Представник заявника у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримав повністю, просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи: Московський районний у м. Харкові ВДРАЦС належним чином повідомлений про розгляд справи.

Судом досліджені матеріали справи та встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м. Луганськ, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №873 від 04.07.2016 року.

Московський районний у м. Харкові ВДРАЦС листом від 25.11.2016 року відмовив у реєстрації смерті особи на території, яка не є підконтрольною українській владі, оскільки така реєстрація може бути проведена лише на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1, підтверджується, що його батьком є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) визначає, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до статей 3, 8-9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються поясненнями заявника.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398-VI (далі - Закон № 2398-VI) державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації смерті батька.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Таким чином судом встановлений факт смерті громадянина України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Луганськ.

З урахуванням наведеного суд задовольняє заяву в повному обсязі.

Керуючись статями 212-215, 223, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву представника ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, зацікавлена особа: Московський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України в місті Луганськ.

Рішення суд підлягає негайному виконанню.

Рішення суду про встановлення факту смерті особи є підставою державної реєстрації смерті особи органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Апеляційна скарга може бути подана до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.В. Мамалуй