У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дій службових осіб неправомірними за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з лютого 2013 року працює на посаді інженера-теплотехніка 1 категорії у Бершадському місці провадження діяльності державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - Бершадське МПД ДП «Укрспирт»). На протязі 2014 року він неодноразово звертався до керівництва ДП «Укрспирт» та Бершадського МПД із заявою про надання йому щорічної відпустки, однак на його звернення керівництво не реагувало та не надавало ні відпустки, ні відповіді на звернення.

У подальшому, крім надання йому щорічної відпустки, директором Бершадського МПД було видано розпорядження від 10 липня 2014 року № 31 про необхідність щоденно прибувати на робоче місце о 7 год. 45 хв., хоча робочий день згідно з розпорядку робочого дня розпочинається о 8 год. 00 хв., що вважає незаконним. Також директором Бершадського МПД було видано розпорядження від 8 жовтня 2014 року № 56 та від 10 листопада 2014 року № 61 про зобов'язання його виконувати ряд робіт на пристанційній базі станції Джулинка, що розташована на відстані 25 - 28 км від м. Бершадь, тобто не за основним його місцем роботи, що вважає протиправним, незаконним та порушенням трудових прав.

Згідно з наказом в.о. генерального директора ДП «Укрспирт» від 30 грудня 2014 року № 532-к його звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати неправомірними та поправними дії відповідачів щодо ненадання йому щорічної основної відпустки за 2014 рік; визнати неправомірними дії відповідачів стосовно розпоряджень від 10 липня 2014 року № 31, від 8 жовтня 2014 року № 56, від 10 листопада 2014 року № 61; визнати неправомірними дії відповідачів та працівників приймальної Бершадського МПД та ДП «Укрспирт» стосовно неприйняття його заяв, звернень, звітів та їх відмови від реєстрації як вхідної документації у ДП «Укрспирт».

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірними дії службових осіб ДП «Укрспирт» щодо ненадання інженеру-теплотехніку ОСОБА_3 щорічної основної відпустки. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_3 600 грн на відшкодування судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині або передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій відповідачів стосовно розпоряджень від 10 липня 2014 року № 31, від 8 жовтня 2014 року № 56, від 10 листопада 2014 року № 61 та неприйняття його заяв, звернень, звітів, відмови від реєстрації їх як вхідної документації у ДП «Укрспирт», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що такого способу захисту права, як визнання дій неправомірними щодо винесення директором Бершадського МПД розпоряджень від 10 липня 2014 року № 31, від 8 жовтня 2014 року № 56 та від 10 листопада 2014 року № 61, а також неправомірними дії відповідачів та працівників приймальної Бершадського МПД та ДП Укрспирт в частині неприйняття його звернень та відмови в їх реєстрації чинним законодавством України не передбачено.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають.

Судом установлено, що на підставі наказу ДП «Укрспирт» від 20 лютого 2013 року № 6/34-к ОСОБА_3 21 лютого 2013 року був прийнятий роботу в Бершадське МПД ДП «Укрспирт» на посаду інженера-теплотехніка. На протязі грудня 2014 року позивач неодноразово звертався до керівництва ДП «Укрспирт» та Бершадського МПД ДП «Укрспирт» про надання йому щорічної відпустки, що підтверджується його заявами від 3 грудня 2014 року, від 10 грудня 2014 року та від 15 грудня 2014 року та квитанціями про сплату послуг поштового зв'язку. Також звернення позивача щодо надання відпустки було зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції Бершадського МПД ДП «Укрспирт» за вхідним № 264 від 12 грудня 2014 року. На жодне із звернень ОСОБА_3 не отримав відповіді про задоволення його заяви і надання відпустки чи відмови у наданні відпустки та причини цього.

Згідно з наказом ДП «Укрспирт» від 30 грудня 2014 року № 532-к позивача звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди зазначених положень закону не врахували; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, згідно з вимогами п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суду слід уточнити позовні вимоги та з'ясувати, які вимоги позивача пов'язані з трудовими правовідносинами, а які - з цивільними правовідносинами.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в оскаржуваній частині не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій відповідачів стосовно розпоряджень від 10 липня 2014 року № 31, від 8 жовтня 2014 року № 56, від 10 листопада 2014 року № 61; визнати неправомірними дії відповідачів та працівників приймальної Бершадського МПД та ДП «Укрспирт» стосовно неприйняття його заяв, звернень, звітів та їх відмови від реєстрації як вхідної документації у ДП «Укрспирт» скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик