Єдиний унікальний номер 233/7001/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1693/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», Державного концерну «Укроборонпром» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», Державного концерну «Укроборонпром» про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому, з урахуванням уточнень та доповнень, зазначив, що, починаючи з 19 червня 1998 року, він працював директором Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит». Посилався на те, що 11 квітня 2014 року Державний концерн «Укроборонпром» (далі - Д К «Укроборонпром») видав наказ № 98-к про розірвання з ним контракту та звільнення його з 14 квітня 2014 року за пунктом 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, ухвалення цього наказу не потягло за собою фактичного звільнення з роботи і він продовжував працювати директором Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» (далі - Костянтинівське ДНВП «Кварсит», КДНПВ «Кварсит», Підприємство) до призначення керівником підприємства іншої особи, запис про звільнення його з роботи в трудову книжку не вносився, трудова книжка йому не видавалася та розрахунок при звільненні з ним не був проведений.

Вважав, що за таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівник фактично був допущений до роботи. Перебуваючи керівником підприємства, він, як матеріально відповідальна особа, повинен був у встановленому законом порядку передати завод новопризначеному керівнику. Крім того, згідно абзацу 9 розділу 8 Статуту підприємства, у разі зміни керівника, Концерн повинен забезпечити проведення ревізії фінансово-господарської діяльності підприємства в порядку, передбаченому законом, що своєчасно здійснено не було. У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зміни щодо керівника КДНВП «Кварсит» були внесені 14 жовтня 2014 року та в ньому зазначено прізвище нового директора, а до цього часу керівником підприємства був позивач.

Таким чином, на думку позивача, не зважаючи на виданий наказ № 98-к від 11 квітня 2014 року, він залишався керівником Костянтинівського ДНВП «Кварсит» до 13 жовтня 2014 року включно. При цьому, з 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року він перебував на лікарняному та отримав допомогу по тимчасові непрацездатності в повному обсязі, а з 12 серпня 2014 року він продовжив роботу на підприємстві на посаді його керівника. З цього часу на нього, як і на інших працівників, складався табель розрахунку робочого часу та йому нараховувалася заробітна плата.

14 листопада 2014 року на підприємстві проводилася перевірка окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства, в якому зазначено, що право першого підпису на фінансових документах за період з 01 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року мав ОСОБА_1, як директор підприємства. Починаючи з 14 квітня 2014 року, він не склав повноважень директора підприємства.

Згідно вказаного акту, починаючі з серпня 2014 року по жовтень 2014 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 50 510 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 89 488 грн. 66 коп., а всього 139 998 грн.66 коп.

Позивач не згоден з тим, що 18 лютого 2015 року відповідач виплатив йому кошти в сумі 41 348 грн.70 коп., однак вся сума заборгованості, що була встановлена в акті перевірки, йому не виплачена до останнього часу. Також, він вважав незаконним відрахування з належних йому сум при звільненні коштів в розмірі 63 781 грн.48 коп. у рахунок погашення кредиту дружині, що здійснено на підставі його письмової заяви, в якій він не зазначав остаточну суму коштів для відрахування, і на той час він вже не працював на підприємстві.

Приймаючи до уваги викладене, позивач просив встановити факт перебування його в трудових відносинах із КДНВП «Кварсит» в період часу з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року та стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року у розмірі 139 998 грн.66 грн. Крім того, він просив стягнути з відповідача Костянтинівського ДНВП «Кварсит» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені, починаючи з дати його звільнення.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року відмовлено в прийнятті уточненої позовної заяви ОСОБА_1 від 15 липня 2016 року в частині вимог про визнання недійсною дати звільнення та зобовязання Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» внести відповідні зміни до запису в трудовій книжці а також стягнення з КДНВП «Кварсит» середнього заробітку у розмірі 39 585 грн.76 коп. за час вимушеного прогулу у звязку з затримкою видачі трудової книжки за період з 14 жовтня по 13 листопада 2014 року (т.2 а.с. 83-87, 158).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 грудня 2015 року по 30 березня 2016 року включно в розмірі 110 151 грн. 68 коп.

Стягнуто з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь держави судовий збір в сумі 1 101 грн. 52 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 180 185).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, безпідставність відмови в задоволенні позову про встановлення факту перебування в трудових відносинах із підприємством з 14 квітня по 13 жовтня 2014 року, стягненні заборгованості по заробітній плати за період з 12 серпня по 13 жовтня 2014 року, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 листопада 2014 року, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги позивач зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову про встановлення факту перебування у трудових відносинах із підприємством, суд виходив із того, що наказ № 89-к від 11 квітня 2014 року про його звільнення з роботи є законним і обгрунтованим, що підтверджується ухваленим рішенням Дзержинського міського суду Донецької області про відмову в задоволенні позову про поновлення його на роботі і стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набуло чинності. Однак, вказане рішення суду не стосується розгляду предмета позову.

Також апелянт зазначив, що суд формально оцінив докази, стосовно його перебування у трудових відносинах з відповідачем.

Позивач наголошує, що висновок суду стосовно відсутності заборгованості по заробітній платі, є хибним, оскільки він суперечить наявним у справі доказам.

13 листопада 2014 року він отримав трудову книжку від підприємства, що підтверджується його підписом в особовій картці.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що 14 квітня 2014 року позивач був відсутній на робочому місці. Отже, підприємство повинно заплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 14 квітня 2014 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в апеляційному суді підтримали апеляційну скаргу позивача, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідачів КДНВП «Кварсит» - ОСОБА_3 та Д К «Укроборонпром» - ОСОБА_4 в апеляційному суді заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача, вважали доводи скарги безпідставними та просили рішення суду першої інстанції - залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги позивача - відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору, з ухваленням нового рішення в цій частині, виходячи з наступних підстав.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

В силу вимог ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за N 12-рп/98 від 09 липня 1998 року, виходячи зі змісту частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов'язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України.

У п.п. 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у загальнодержавній власності» від 19 березня 1993 року № 203 встановлено, що контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови. З керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти.

В п. 7 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

В ст. 1 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про оплату праці», трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством.

За приписами ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок №100) середня заробітна плата звільненого робітника обчислюється, виходячи із його заробітку за останні два повних місяця роботи.

Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року між Д К «Укроборонпром» та ОСОБА_1 було укладено контракт № 63к/13, на термін з 20 листопада 2013 року по 19 листопада 2014 року. Вказаним контрактом були визначені взаємні права та обовязки сторін, умови матеріального забезпечення керівника, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, порядок внесення змін і доповнень до контракту та підстави його припинення, термін дії та інші умови.

Так, у п. 3.1 наведені розмір оплати праці керівника, розмір набавок, премій, винагород, також, визначений посадовий оклад позивача у розмірі 11391 грн. Пункт 5.3 контракту містить перелік підстав, за яких керівник може бути звільнений з посади, до закінчення терміну його дії. Абзацом двадцять четвертим пункту 5.3 контракту передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Концерну до закінчення терміну його дії з інших підстав, передбачених законодавством України (т.1 а.с. 184-195).

Наказом Д К «Укроборонпром» № 98-к від 11 квітня 2014 року контракт з ОСОБА_1 від 20 листопада 2013 року № 63к/13 розірвано з 14 квітня 2014 року, відповідно до абзацу двадцять четвертого пункту 5.3 цього контракту.

Директора Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит ОСОБА_1Ф.» звільнено з 14 квітня 2014 року з роботи в звязку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», пункт 7-1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України ( т.1 а.с. 42, 205).

В суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 не заперечував, що наказ про розірвання укладеного контракту та його звільнення з 14 квітня 2014 року доведено до його відома 14 квітня 2014 року та ним був отриманий його примірник. Позивач з наказом про його звільнення не погодився та повноважень директора підприємства не склав, однак наказ про його звільнення до теперішнього часу не скасовано.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 6-7, 176-179) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Д К «Укроборонпром» про поновлення на роботі на посаді директора Костянтинівського ДНВП «Кварсит», зобовязання укласти з ним контракт, як з директором Підприємства, стягнення середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року залишено без змін та набрало чинності (т.1 а.с. 6-7, 176-179,180-183).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду залишені без змін (т. 2 а.с. 100-101).

Таким чином, дата звільнення з посади директора Костянтинівського ДНВП «Кварсит» ОСОБА_1 з 14 квітня 2014 року встановлена наказом Д К «Укроборонпром» та підтверджується записами в трудовій книжці позивача, яка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Крім того, законність звільнення позивача з посади встановлена судовими рішеннями, які набули чинності.

З матеріалів справи також вбачається, що 11 листопада 2014 року складено акт перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КДНВП «Кварсит», проведеної відповідно до наказу генерального директора Д К «Укроборонпром» від 07 листопада 2014 року № 277 (т. 1 а.с. 111-113, т.2 а.с. 25-27), в якому серед іншого зазначено, що відповідно до наказу Д К «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року № 98-к розірвано контракт з директором підприємства ОСОБА_1 з 14 квітня 2014 року, про що останній ознайомлений під підпис, але своїх повноважень не склав. Відповідно до доповідної записки начальника відділу кадрів наказ про звільнення ОСОБА_1 до відділу кадрів не надійшов.

У листі від 24 липня 2014 року № 1-513 у відповідь на лист Д К «Укроборонпром» від 14 липня 2014 року ОСОБА_1 підтвердив, що з наказом про звільнення він був ознайомлений, а також зазначив, що перебуває на лікарняному з 14 квітня 2014 року та продовжує керувати підприємством, підписуючи фінансові документи (т.1 а.с. 40-41).

Розрахунковим листом, наданим в.о. головного бухгалтера, з серпня по жовтень ОСОБА_1 нараховано заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 139 998 грн. 66 коп., які йому не виплачені.

З копій табелів обліку робочого часу Костянтинівського ДНВП «Кварсит» (таб. № 471) вбачається, що ОСОБА_1 у період 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року проведені відмітки про знаходження на лікарняному, а з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року внесені відомості про відпрацьований робочий час (т. 2 а.с. 169-175).

Дані про нарахування та виплату заробітної плати позивачу ОСОБА_1 у II - III кварталах 2014 року відображені у відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 19 липня 2016 року № 2456 (т. 2 а.с. 176).

Зі змісту акту перевірки та листування сторін у справі вбачається, що самим позивачем підтверджено про ознайомлення його з наказом про звільнення з посади директора підприємства, з яким він не погодився та його не виконав, що на думку суду не потягло за собою продовження існування трудових правовідносин між сторонами у справі.

В судовому засіданні також встановлено, що відображення в довідці податкового органу нарахувань заробітку позивачеві за спірний період часу, а так само зазначення в акті перевірки фінансової діяльності підприємства суми заборгованості позивача по заробітній платі в розмірі 139 998 грн. 66 коп., мало місце внаслідок первинного внесення таких даних до табелів обліку робочого часу та бухгалтерської документації Костянтинівського ДНВП «Кварсит» працівниками, безпосередньо підпорядкованими позивачу на час продовження ним виконання обовязків директора підприємства, після ознайомлення із наказом про звільнення. З пояснень сторін судом встановлено, що у подальшому ці дані були відкориговані, а вказані у довідці суми коштів позивачем фактично отримані не були, в тому числі, з огляду на заявлені останнім позовні вимоги

Згідно розрахункового листка за листопад 2014 року, борг Костянтинівського ДНВП «Кварсит» перед позивачем на кінець місяця складав 105 220 грн. 18 коп. (т.1 а.с. 93).

Як вбачається з копій вихідних накладних, у період 2014 року працівник Костянтинівського ДНВП «Кварсит» ОСОБА_5, таб. № 454, придбала товари та матеріали в рахунок заробітної плати (т.1 а.с. 60-90), загальною вартістю 63 781 грн. 48 коп. та мала заборгованість перед підприємством в цій сумі, що вбачається з розрахункового листка за грудень 2014 року (т.1 а.с. 94).

Згідно з копією заяви ОСОБА_6 на імя директора Костянтинівського ДНВП «Кварсит» ОСОБА_7 від 10 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 91) вона просила передати заборгованість по кредитам її чоловіку ОСОБА_1, який згідно копії заяви від 10 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 92) письмово зазначив, що згоден прийняти заборгованість ОСОБА_5 для погашення з належних йому коштів.

Відповідно до розрахункового листка за грудень 2014 року, борг Костянтинівського ДНВП «Кварсит» перед ОСОБА_1 на кінець місяця складав 41 438 грн. 70 коп., з зарплати позивача на користь ДНВП «Кварсит» було утримано 63 781 грн. 48 коп. (т. 1 а.с. 95)

Згідно бухгалтерської довідки Костянтинівського ДНВП «Кварсит» від 25 грудня 2015 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 на дату звільнення 14 квітня 2014 року складала 41 438 грн. 70 коп. (т. 1 а.с. 23, 31).

Відповідно до копії відомості на виплату грошей № 43 від 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 виплачено 41 438 грн. 70 коп., які згідно особистого підпису позивача ним отримано 18 лютого 2016 року(т. 1 а.с. 50-51). Вказане також підтверджується бухгалтерською довідкою КДНВП «Кварсит» № 10432 від 14 липня 2016 року, згідно якої 30 березня 2016 року позивачу також виплачено компенсацію втрати частини заробітку за час її несвоєчасної виплати в сумі 18 481 грн. 66 коп., з врахуванням індексу інфляції (т. 2 а.с. 94).

Згідно бухгалтерської довідки Костянтинівського ДНВП «Кварсит» від 25 грудня 2015 року, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на час звільнення 14 квітня 2014 року складала 33 454 грн. 32 коп., середній заробіток за одну робочу зміну на час звільнення складав 1721 грн. 12 коп. (т.1 а.с. 22, 30).

Позивач в судовому засіданні зазначив, що він не згоден з відрахуванням з належних йому при звільненні грошових коштів в рахунок погашення кредиту ОСОБА_5 в розмірі 63 781 грн. 48 коп., оскільки розмір утримання з ним не був погоджений та утримання коштів проведено в грудні 2014 року після припинення трудових відносин, коли він не перебував працівником підприємства.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 110 151 грн. 68 коп., суд виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог у частині існування заборгованості з виплати заробітку в сумі 33 454 грн.32 коп. за період часу з 29 грудня 2015 року (дати предявлення позову) по 18 лютого 2016 року (дати виплати заборгованості) та по 30 березня 2016 року, що є датою виплати компенсації втрати частини заробітку за час несвоєчасної виплати заборгованості, з врахуванням індексу інфляції, в розмірі 18 481 грн. 66 коп., виходячи з розрахунку 1 721 грн. 12 коп.(середньоденний заробіток) помноженого на 64 (кількість робочих днів) затримання.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту перебування в трудових відносинах з Костянтинівським ДНВП «Кварсит» в період часу з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в цій частині.

З тексту контракту № 63к/13, укладеного 20 листопада 2013 року між Д К «Укроборонпром» та ОСОБА_1, передбачені термін дії, підстави його припинення та інші умови. Абзацом двадцять четвертим в пункті 5.3 контракту передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Концерну до закінчення терміну його дії з інших підстав, передбачених законодавством України (т.1 а.с. 184-195).

Відповідно до п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП України, в редакції станом на 01 квітня 2014 року, підставою для припинення трудового договору є набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання корупції».

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», особи, яких притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, повязані з порушенням обмежень, передбачених цим Законом, підлягають звільненню з роботи (служби) у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державні власності, при наймані на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством.

Наказом від 11 квітня 2014 року № 98-к контракт, укладений між ОСОБА_1 та Д К «Укроборонпром», розірваний, позивача звільнено з займаної посади директора Костянтинівського ДНВП «Кварсит» з 14 квітня 2014 року за п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з підстав набрання законної сили рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання та протидії корупції» (т. 1а.с. 42, 205).

Тобто, звільнення ОСОБА_1 з роботи у звязку із притягненням його до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення є безумовним обовязком роботодавця, передбаченим п. 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а тому позивач не міг перебувати на посаді і продовжувати виконання трудових обовязків директора КДНВП «Кварсит».

Із вказаним наказом позивач ознайомився особисто 14 квітня 2014 року (т.1. а.с 40, 204).

Крім того, вказаний наказ був доведений до відома працівників КНДВП «Кварсит», що підтвердили допитані його працівника в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а 15 квітня 2014 року з цього приводу на Підприємстві відбулись профспілкові збори (т.1 а.с. 233).

Посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що в день звільнення йому не було видано трудову книжку, з ним не проведено розрахунок в день звільнення, з 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року він перебував на лікарняному, з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року на підприємстві внесені відомості про відпрацьований робочий час, після звільнення він підписував деякі службові документи, а в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зміни щодо прізвища керівника КДНВП «Кварсит» були внесені в наступному та в ньому зазначено прізвище нового директора лише з 14 жовтня 2014 року, не можуть бути підставою для задоволення позову про встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з Підприємством.

Твердження позивача про те, що відповідно до вимог ч.4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не було видано, але працівник був допущений до роботи, є безпідставними та не ґрунтуються на законі, оскільки діюче законодавство не передбачає можливості фактичного допуску особи до виконання посадових обовязків керівника державного підприємства, без укладання з ним контракту.

Відмовляючи в позові в цій частині вимог, суд правильно встановив та виходив з того, що трудовий контракт з ОСОБА_1 був розірваний з 14 квітня 2014 року, з позивачем він не поновлювався та наказ Д К «Укроборонпром» не скасовано.

При цьому позивач проігнорував виданий відносно нього наказ про звільнення, повноваження директора КНДВП «Кварсит» не склав та продовжив перебувати в посаді з власної ініціативи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Законність наказу про розірвання з 14 квітня 2014 року контракту з ОСОБА_1 та звільнення його з посади директора КНДВП «Кварсит» встановлено судовим рішенням, яке набуло чинності, залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, а посилання позивача на хибність висновку суду, є таким, що суперечить чинному законодавству та встановленим обставинам справи.

Твердження апелянта щодо формальності оцінки доказів у справі судом та помилковість висновку суду про фактичне перебування ним у трудових відносинах з Підприємством з 14 квітня по 13 жовтня 2014 року апеляційний суд відхиляє, оскільки, відповідно до матеріалів справи, суд всебічно та неупереджено дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку, сприяв неупередженому та повному розгляду справи щодо цієї частини позовних вимог.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача про скасування рішення суду в частині спору про встановлення факту перебування у трудових відносинах задоволенню не підлягає та апеляційний суд рішення суду в цій частині залишає без змін.

Однак, повністю погодитись з рішенням суду в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору не можна, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Д К «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року № 98-к контракт, укладений між ОСОБА_1 та Д К «Укроборонпром», розірвано з 14 квітня 2014 року та з цієї дати позивача звільнено з займаної посади директора Костянтинівського ДНВП «Кварсит» за п. 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до наказу директора КДНВП «Кварсит» від 11 листопада 2014 року № 237, начальнику відділу кадрів на підставі наказу Державного концерну «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року № 98-к необхідно було видати трудову книжку ОСОБА_1 в термін 12 листопада 2014 року, а головному бухгалтеру здійснити нарахування належних розрахункових виплат ОСОБА_1 станом на 14 квітня 2014 року ( т. 1 а.с. 114)

Як вбачається з особової картки позивача, 13 листопада 2014 року позивач отримав трудову книжку на Підприємстві (т. 1 а.с. 116, т.3 а.с.169).

Апеляційний суд вважає, що з цієї дати КДНВП «Кварсит» повинно було провести всі остаточні розрахунки з позивачем, що прямо було передбачено наказом керівника КДНПВ «Кварсит», та є безспірним, оскільки позивачу достеменно стало відомо, що контракт з ним не поновлено і він отримав на руки трудову книжку, як звільнений з роботи, та предявив вимоги про розрахунки.

Суд першої інстанції не врахував вказаних обставин і при проведенні розрахунків середнього заробітку за час затримки розрахунків помилково виходив з дати звернення позивача до суду з позовом 29 грудня 2015 року.

Окрім цього, суд також не врахував, що відповідно до вимог ч. 1 ст.127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівника можуть провадиться тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівника для покриття їх заборгованості підприємству, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу у випадках, передбачених законодавством (ч.2 ст.127 КЗпП України).

З письмової відповіді Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» вбачається, що окремого наказу або розпорядження керівника КДНВП «Кварсит» про утримання з ОСОБА_1 63 781 грн. 48 коп. заборгованості за кредитом працівника ОСОБА_10 у вигляді товарно-матеріальних цінностей, не видавалося, утримання цієї суми було здійснено на підставі резолюції директора КДНВП «Кварсит» ОСОБА_7 на заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (т. 3 а.с. 160, 168).

В судовому засіданні позивач оспорював законність такого утримання, посилаючись на те, що в заяві від 10 грудня 2014 року про проведення утримання заборгованості ОСОБА_10 він не визначив суму відрахування через свою необізнаність, а на час утримання він вже не був працівником підприємства, оскільки його було звільнено.

Досліджені в суді заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_1 від 10 грудня 2014 року свідчать про те, що сума до утримання в заявах, дійсно, не була визначена, наказ або розпорядження про утримання не видавались, до того ж таке утримання було здійснено після звільнення працівника, без достатніх для цього правових підстав (т. 1 а.с. 91, 92; т. 3 а.с. 168).

За таких обставин відрахування відповідачем КДНВП «Кварсит» із заробітної плати позивача ОСОБА_1 63 781 грн. 48 коп. є незаконним і вказана сума підлягає стягненню на користь позивача з Підприємства в повному обсязі.

Оскільки вказана сума працівнику не виплачена з вини КДНПВ «Кварсит», до цього часу відповідач остаточно з ним не розрахувався, то відповідно до вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути з Підприємства на користь позивача за період часу з 13 листопада 2014 року по день ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передають місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обовязків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Як вказано в п. 3 Порядку, одноразова винагорода за підсумками роботи за рік включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Як зазначено в ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Яз вбачається з наданих відповідачем КДНВП «Кварсит» уточнених бухгалтерських довідок, заробіток позивача за лютий 2014 року з урахуванням 1/12 виплаченої винагороди за підсумками роботи (за попередній рік, що була виплачена в березні 2014 року) складає 23 323 грн. 08 коп. (20 190 грн.37 коп. + 3 132 грн.71 коп.), а за березень 2014 року, з урахуванням 1/12 виплаченої винагороди за підсумками роботи за попередній рік, - 34 233 грн. 56 коп. (31 100 грн.85 коп. + 3 132 грн.71 коп.), що визначено без відрахувань податків і обовязкових платежів (т.3 а.с. 153, 161). Кількість відпрацьованих робочих днів ОСОБА_1 у лютому 2014 року складає 15, а в березні 2014 року - 18 робочих днів (т.3 а.с. 153, 161). Середньоденний заробіток за лютий і березень 2014 року, що передував події звільнення (14 квітня 2014 року), складає 1 744 грн. 14 коп. (23 323 грн. 08 коп. + 34 233 грн.56 коп. = 57 556 грн. 64 коп.: 33 робочих дня). Кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні за період з 13 листопада 2011 року по 13 грудня 2016 року складає 523 робочих дні (т.3 а.с. 155, 163).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 листопада 2014 року по 13 грудня 2016 року (523 робочих дня) складає 912 185 грн. 22 коп., що визначений без відрахувань податків і обовязкових платежів, виходячи з розрахунку середньоденного заробітку позивача за лютий і березень 2014 року в розмірі 1 744 грн. 14 коп. помножениого на 523 робочих дні затримки розрахунку при звільненні.

Отже, рішення суду в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути залишено без змін.

Таким чином, оскільки при ухваленні рішення в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків суду обставинам справи та порушив норми матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до вимог п.п.1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішенні суду суд в цій частині та щодо стягнення судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід стягнути з Костянтинівського ДНВП «Кварсит» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 63 781 грн. 48 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 912 185 грн. 22 коп., визначений без відрахувань податків і обовязкових платежів.

Оскільки апеляційний суд в зазначеній частині скасував рішення суду і ухвалив нове рішення про часткове задоволенні позову, то на підставі ч. 3 та ч. 5 ст. 88 ЦПК України з Костянтинівського ДНВП «Кварсит» в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 6 090 грн. (1218 грн. - мінімальний розмір заробітної плати х 5), оскільки позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору та він стягується з відповідача в дохід держави.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору скасувати.

Стягнути з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 63 781 (шістдесят три тисячі сімсот вісімдесят одну) грн. 48 коп.

Стягнути з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 912 185 (девятсот дванадцять тисяч сто вісімдесят пять) грн. 22 коп., визначений без відрахувань податків і обовязкових платежів.

Стягнути з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» в дохід держави судовий збір в сумі 6 090 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: