МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Тищенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

встановив:

У липні 2016р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі ТОВ «Укрпромбанк») про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, посилаючись на те, що 26 грудня 2006р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» був укладений кредитний договір №376/ПС-12/06, відповідно до умов якого банком надано позивачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді кредиту в іноземній валюті в розмірі 65000,00 доларів США зі сплатою 13,5 відсотків річних, строком на 120 місяців, з кінцевим терміном погашення кредиту 25 грудня 2016р. включно.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006р. між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки від 26.12.2006р. №37/ПС-12/06-П2, згідно якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобовязанням ОСОБА_2, що виникають з умов вищевказаного кредитного договору.

26 грудня 2006р. в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006р. між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до умов якого позивачами було передано в іпотеку банку квартиру №68 в будинку №23 корп.5 по вул. Генерала Петрова у м. Одесі, яка належить останнім на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2004р.

Крім того, 26 грудня 2006року між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006року, якою сторонами були внесені зміни до п.7.7. та встановлено, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частками у розмірі не менш як 570,46 доларів США по 10 число кожного місяця, починаючи з грудня 2007 року. В результаті внесення змін розмір щомісячного платежу згідно цієї угоди збільшився на 28 доларів.

Позивачі зазначали, що при укладенні кредитного договору від 26 грудня 2006року та іпотечного договору від 26 грудня 2006року відповідачами були порушені норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, та внесенням до кредитного договору відповідного пункту, значно погіршувало положення ОСОБА_2, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг) у разі настання певних подій, що надає право для ОСОБА_2, відповідно до п. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним.

Стверджували, що позичальнику ні при укладенні кредитного договору, ні при укладенні додаткової угоди № 1 не був наданий у письмовій формі графік погашення кредиту, що є обовязком банку, який виник безпосередньо з актів цивільного законодавства (надати інформацію по кредиту, та зазначити його вартість). Всупереч вимогам закону, банк цього не зробив, тим самим ввів споживача в оману, щодо істотних умов договору, не надавши йому потрібних знань для можливості здійснення свідомого вибору, та не ознайомивши споживача з ціною, для того щоб він міг визначити свою платоспроможність для отримання цього кредиту.

Тим самим, банк порушив чинне законодавство, а саме банк використав переваги свого становища, порушив принцип рівності сторін, та використав недобросовісну конкуренцію. Зміст вказаних порушень також тягне за собою визнання кредитного договору недійсним.

30 червня 2010року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобовязань перед Національним банком України.

Відповідно до додатку №2 договору про передачу активів та кредитних зобовязань від 30 червня 2010 року, ТОВ «Укрпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором № 37/ ПС -12/06 від 26 грудня 2006 року, іпотечним договором від 26 грудня 2006 року, укладеним між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» та договором поруки між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» № 37/ ПС -12/06-П2 від 26 грудня 2006 року.

Зазначали, що при укладенні договору про передачу активів та кредитних зобовязань від 30 червня 2010 року, відповідачем ТОВ «Укрпромбанк» була порушена процедура внесення змін докредитного договору, внаслідок якого було змінено кредитора, без погодження з позичальником та поручителем, внаслідок чого збільшилась значнимчином відповідальність позивачів за даними зобовязаннями.

Окрім зазначеного, ТОВ «Укрпромбанк» в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» не внесло зміни до іпотечного договору та не посвідчило їх нотаріально, а також не зареєструвало їх у встановленому законом порядку.

Позивачі зазначали, що усі вказані порушення, що містяться у кредитному договорі № 37/ ПС-12/06-П2 від 26 грудня 2006 року, додатковій угоді до нього та іпотечному договорі, призводять до порушення їх прав, тому є недійсними, оскільки були укладені з порушенням норм цивільного законодавства України.

Посилаючись на вищевикладене позивачі просили суд винести рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк»; визнати недійсним іпотечний договір від 26 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк», предметом якого є квартирапід №68 в будинку № 23 корпус 5 по вул. Ген. Петрова в м. Одесі, загальною площею 43,8 кв.м.

Представник позивачів, діюча на підставі договорів від 20 березня 2014року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити (а.с.168-170,171-173).

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк», діюча на підставі довіреності від 18 липня 2016року у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в їх задоволенні, надав до суду письмові заперечення (а.с.51,65-68).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 16 розділу 4 книги першої, главами 48, 49 розділу 1 книги пятої, главами 53, 71 книги пятої Цивільного кодексу України, Законом України « Про захист прав споживачів», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 26 грудня 2006р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» був укладений кредитний договір №376/ПС-12/06, відповідно до умов якого банком надано позивачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді кредиту в іноземній валюті в розмірі 65000,00 доларів США зі сплатою 13,5 відсотків річних, строком на 120 місяців, з кінцевим терміном погашення кредиту 25 грудня 2016р. включно (а.с.17-21).

Згідно умов п.2.4 кредитного договору погашення позивачем кредиту та сплата процентів за попередній місяць користування кредитом здійснювалось щомісячно в формі фіксованих (ануїтетних) платежів у сумі 542,00 долари США у термін до 10 числа кожного місяця.

При цьому відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.7.1 кредитного договору ОСОБА_2 шляхом підписання цього договору підтвердила факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банка та отримання копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування банка, за якими надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомилась із змістом цього договору, всі умови цього договору зрозуміла, повністю з ними згодна, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобовязується їх дотримуватися та виконувати, про що свідчить підпис позивача на договорі (а.с.16).

Відповідно до п. 7.7. кредитного договору, всі зміни та доповнення до цього договору вносяться в письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових договорів до цього договору або шляхом надіслання банком позичальнику повідомлення у випадку, передбаченому п.6.1. цього договору.

26 грудня 2006року між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006року, якою сторонами були внесені зміни до п.7.7. та встановлено, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частками у розмірі не менш як 570,46 доларів США по 10 число кожного місяця, починаючи з грудня 2007 року (а.с.23).

26 грудня 2006року в забезпечення виконання ОСОБА_2 грошових зобовязань за кредитним договором №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006р., між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №37/ПС-12/06-П2, згідно умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати як солідарний боржник по зобовязанням ОСОБА_2, що виникають з умов кредитного договору №37/ПС-12/06-П2 від 26 грудня 2006р.

Пунктом 6 договору поруки передбачено, що поручитель ознайомлений із усіма умовами кредитного договору, про що також свідчить підпис ОСОБА_3 на договорі (а.с.16).

26 грудня 2006р. в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006р. між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до умов якого позивачами було передано в іпотеку банку квартиру №68 в будинку №23 корп.5 по вул. Генерала Петрова у м. Одесі, яка належить останнім на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2004р. (а.с.31-35).

У звязку із посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 накладено заборону №64 на відчуження №68 в будинку №23 корп.5 по вул. Генерала Петрова у м. Одесі.

Судом встановлено, що 30 червня 2010року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобовязань перед Національним банком України, зокрема й за кредитним договором №376/ПС-12/06, що підтверджується копією виписки з договору про передачу активів від 30.06.2010 р. та додатком до нього (а.с.69-70).

Заміна кредитора у зобовязаннях шляхом відступлення права вимоги за вказаним вище договором була реалізована на підставі статей 512-516 ЦК України.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, згідно ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, новим кредитором у зобовязанні, на підставі норм чинного законодавства став ПАТ «Дельта банк», який є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом.

При цьому, слід зазначити, що відступлення права вимоги призводить до заміни сторони правочину (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору.

Таким чином, твердження позивачів про те, що при укладенні договору відступлення прав вимоги між ТОВ «Укрпромбанк», Національним Банком України та АТ «Дельта Банк» були змінені умови кредитування, оскільки позичальник не був сповіщений про заміну кредитора, що унеможливило повернення кредиту, є хибними.

Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 серпня 2015року у цивільній справі №521/21006/14-ц позивачці ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі в визнанні частково недійсним договору відступлення прав вимоги від 30 червня 2010 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», Національним Банком України та АТ «Дельта Банк» (а.с.74-75,76-77).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особа або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, посилання позивачів щодо недійсності договору відступлення прав вимоги від 30 червня 2010 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», Національним Банком України та АТ «Дельта Банк» не відповідають дійсності, оскільки з цього питання вже прийняте рішення Малиновським районним судом м. Одеси від 23 червня 2015 року, яким позивачці ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с.).

Що стосується, посилання позивачів на те, що використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, порушують їх права, то суд вважає, що дані твердження не відповідають вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Частина 2 статті 192 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватись Україні у випадках та порядку встановлених законодавством.

Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобовязань виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян.

Як кредитні у ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у п. 3 частини першої та п.п. 3-7 частини другої ст. 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Судом встановлено, що право на розміщення залучених коштів, від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (тобто здійснення кредитних операцій) відповідач ТОВ «Укрпромбанк» мав на підставі банківської ліцензії Національного банку України від 13 грудня 2001 року №67, письмового дозволу №67-5 від 13 грудня 2001 року та додатку до нього (а.с.71-72).

Отже, твердження позивачів про те, що надання банком кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права та інтереси споживача, не відповідають діючому законодавству України.

Суд, також вважає безпідставним посилання позивачів на «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, оскільки спірний кредитний договір був укладений ще у 2006 році, а відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Між тим, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови.

Встановлено, що ОСОБА_2 був отриманий лист-повідомлення про умови кредитування по банківському продукту «Надання кредитів за програмою цільового споживчого кредитування «Кредит під заставу», обраному позичальником. Зазначеним листом ОСОБА_2 була проінформована про умови кредитування - строк, валюту кредитування, розмір процентної ставки, метод розрахунку процентів, плату за надання кредиту та його обслуговування, витрати при отриманні кредиту готівкою, умови страхування та ін. Поряд з цим, усі умови кредитування викладені у п. 1 Кредитного договору - і сума кредиту, і розмір процентної ставки, і усі комісії, які ОСОБА_2 має сплатити, і витрати на оформлення договорів забезпечення, тобто, вся інформація, передбачена законодавством про захист прав споживачів (а.с.73).

Таким чином, суд вважає, що ТОВ «Укрпромбанк»виконав всі свої зобовязання по спірному кредитному договору відповідно до вимог чинного законодавства.

Встановлено, що при укладені кредитного договору, договору поруки та іпотеки позивачі не оскаржували їх умови і погоджувалися з ними, шляхом їх підписання та частковим виконанням його умов, що підтвердив представник позивачів у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст.1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обовязок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та позивачем ОСОБА_2, вбачається що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів.

Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення і позивачем ОСОБА_2не оскаржувався.

Твердження позивачів про те, що спірний іпотечний договір не містить істотних умов, не відповідають дійсності, оскільки п.1.1 договору містить посилання на умови основного зобовязання, в забезпечення якого укладено іпотечний договір (а.с.31).

Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2із умовами кредитного договору №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006р., та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ТОВ «Укрпромбанк», відповідно до вимог ст.11Закону України «Про захист прав споживачів» була ознайомлена, і при підписанні договору підтвердила те, що уважно ознайомилась із змістом цього договору, всі умови цього договору зрозуміла, повністю з ними згодна, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобовязується їх дотримуватися та виконувати, та про що свідчить підпис позивачки на договорі (а.с. 22).

Таким чином, твердження позивача про те, що вона не була ознайомлена з загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ТОВ «Укрпромбанк», не відповідає дійсності.

Крім того, посилання позивачів на те, що діяльність банку є нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки відповідач ввів їх в оману стосовно умов надання кредиту, негативних наслідків, оскільки надання неточної, неповної та однобічної інформації спонукало їх до укладення спірного договору, на якій в іншому випадку вона б не погодилась (частини 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»), також не відповідає вимогам закону.

За положеннями ч.1, п.1,2 ч.2, п.1 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність забороняється.

Забороняються як такі, що вводять в оману стосовно основних характеристик продукції таких як очікувані результати споживання; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; пропонувати для реалізації продукцію за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

В силу ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використаннями нечесної підприємницької діяльності, зокрема, з підстав зазначених вище, які в силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України повинні існувати в момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, крім кредитного договору позивачкою ОСОБА_2 було підписано договір іпотеки, а позивачкою ОСОБА_3 договір поруки (а.с.17-24).

Оскільки текст укладеного з відповідачем кредитного договору, а також лист-повідомлення до нього містять повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, договір повністю відповідає положенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», то за таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Крім того, посилання позивачки на несправедливість умов договору, на те, що діяльність банку є нечесною підприємницькою діяльністю, та на те, що вона не була ознайомлена з загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ТОВ «Укрпромбанк», як на підставу визнання договору недійсним, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки суд вважає, що волевиявлення позивачки підчас укладання кредитного договору та договору іпотеки було вільним, свідомим та повністю відповідало її внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Тому доводи позивачів, щодо невідповідності умов кредитного договору №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006року вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» на думку суду є безпідставними і не можуть слугувати підставою для визнання зазначеного кредитного договору недійсним в цілому.

Крім того, не погоджуючись з умовами кредитного договору №376/ПС-12/06 від 26 грудня 2006року, позивачка тривалий час виплачувала кредит та звернулась до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав лише у грудні 2016р., а до цього часу, протягом майже десяти років, не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання кредитного та іпотечного договору недійсними.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, оскільки позивачами не було доведено обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір по справі складає 1102,40грн., які повністю сплачено позивачами при зверненні до суду (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 15,16, 203, 215, 216, 516, 526, 574, 575, 628,629, 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст.11,18,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О.М. Сегеда