АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №6328/853/16ц
Провадження № 22-ц /790/6380/16 Головуючий 1 інст. - Клімова С.В.
Категорія: договірні Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції,-

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. Просила:

-визнати недійсним з моменту вчинення Договір №ДО1033, укладений 29 червня 2015 року між нею - ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Євролізинг Україна»;

-стягнути на її користь з ТОВ «Євролізинг Україна» 90000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що Договір фінансового лізингу, укладений між нею та ТОВ«Євролізинг Україна» нотаріально не посвідчений, а відтак є нікчемним, крім того, умови вказаного Договору є несправедливими, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області позовні вимоги задоволено - визнано недійсним Договір № Д01033 від 29 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна»; стягнуто з ТОВ «Євролізинг України» на користь позивача 90000 гривень, та вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ТОВ «Євролізинг Україна» у суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, відповідно до ст.303 ЦПК України в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Євролізинг Україна» задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюванний Договір фінансового лізингу укладений без додержання нотаріальної форми, за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання договору недійсним в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Судовим розглядом встанолено, що 29 червня 2015 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Євролізинг Україна» у простій письмовій формі укладено Договір фінансового лізингу № Д01033.

Відповідно до умов Договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування позивачеві у строк та на умовах, визначених Договором, а ОСОБА_1 зобов'язалась сплачувати лізингові та інші платежі, передбачені Договором, а також прийняти предмет лізингу в користування.

Відповідно до пункту 1.1 Договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даному пункті та у специфікації (додаток №2 Договору), а саме: автомобіль Toyota Gorollа Active, об'єм двигуна 1.6, тип КПП -АТ, передній привід.

Встановлено також, що виконання умов Договору ОСОБА_1 сплачено на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» авансовий платіж на суму 90000 гривень. Предмет лізингу позивачу не передавався, акт приймання-передачі не підписувався.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу від 29 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було, що свідчить про його нікчемність.

Доводи апеляційної скарги щодо дотримання сторонами встановленої законом форми Договору є помилковими і не відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Не спростовуються доводами апеляційної скарги і висновки суду про несправедливі умови спірного Договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2,3 ч.3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст. 18 Закону).

Судом встановлено, що аналіз змісту спірного Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в Договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених Договором та законом (п.12.1,п.10.15 Договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, в спірному Договорі не знайшли свого відображення і права лізингоодержувача, передбачені ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ст.1 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до спірного Договору вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач. У Договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то ст.1 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Несправедливими у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є і умови щодо ціни Договору (вартості предмету лізингу) про що вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, надавши цьому відповідну правову оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з укладеним між сторонами Договором фінансового лізингу (ст.8 Договору) лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені Договором платежі (ст.ст.1,3 Договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення Договору становила 12888,89 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 290000 гривень з ПДВ. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення Договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця. Всі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у Додатках 1, 3 до Договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

За змістом указаних пунктів Договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно з вимогами ст. ст.638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до п. 10.4 Договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення Договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати Додаток 3 до цього Договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. При цьому згідно з п. 4.3 Договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або Додаток 3 до Договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, на момент укладення Договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Крім того, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями вказаної статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 відсотків вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст.16 не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення (п. 10.14).

За змістом ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року ( справа № 6-330цс16).

За таких обставин, висновок суду щодо кваліфікації умов договору несправедливими, тобто такими що порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві ґрунтується на законі та відповідає обставинам у справі.

Правильним є і висновок суду про те, що визнання недійсними вказаних положень спіного Договору зумовлює зміну інших положень Договору, та тягне за собою недійсність Договору в цілому.

Слід зазначити і те, що згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, у відповідача відсутня, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

За перелічених вище обставин, посилання в апеляційній скарзі на ст.ст.627, 638 ЦК України та на те, що сторони при укладанні договору дійшли згоди щодо істотних умов договору, правового значення немає.

З огляду на те, що недійсність спірного Договору встановлена законом, доводи апеляційної скарги стосовно помилковості твердження суду першої інстанції щодо невідповідності законодавству України платіжних зобов'язань в іноземний валюті, на правильність висновку про наявність правових підстав для визнання спірного Договору недійсним, не впливають.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на виконання умов Договору сплатила відповідачу 90000 гривень, предмет лізингу у користування не отримала, Договір визнано недійсним, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених коштів.

Обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, і висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів чи непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді