Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору, витребування майна та визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:

- розірвати договір купівлі-продажу, укладений між нею та ОСОБА_4, що посвідчений 10 серпня 2010 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. і зареєстрований у реєстрі за № 5013;

- визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 21 березня 2011 року державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Одеської області Бурлаченко І.К. і зареєстрований у реєстрі за № 643;

- визнати за нею (ОСОБА_3) право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 10 серпня 2010 року між нею та її внуком ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 придбаву власність квартиру АДРЕСА_2.

При укладенні договору купівлі-продажу буладомовленість про довічний догляд за нею з боку внука, оскільки вона є інвалідом першої групи та не може самостійно пересуватися без допомоги, тобто фактично укладався договір довічного утримання.

Однак більше року тому ОСОБА_4 перестав здійснювати догляд за нею, а зазначену вище квартиру взагалі подарував ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 01 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. і зареєстрованого у реєстрі за № 643.

Зазначені дії відповідача вона розцінює як уникнення від виконання взятих на себе обов'язків щодо утриманням та доглядом за нею, так і повернення квартири, яка на теперішній час вже йому не належить.

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності. У решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 10 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який є внуком відчужувача, був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3.

Продаж вчинено за 92 309 грн.

21 березня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування подарував вищевказану квартиру ОСОБА_5

25 березня 2011 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на це майно.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту про намір укладення договору довічного утримання, а також доказів того, що укладений договір носить характер фіктивного або удаваного правочину. Крім того, суд послався на сплив позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Апеляційний суд фактично погодився з висновками суду апеляційної інстанції, змінив його, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання суду на відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила розірвати договір купівлі-продажу, укладений з ОСОБА_10, посилаючись на те, що він є удаваним, оскільки при його укладенні внаслідок похилого віку, непрацездатності, потреби у матеріальній і фізичній допомозі вважала, що укладає договір довічного утримання.

Як на правову підставу позову посилалась на ст. ст. 203, 235, 744, 755, 756 ЦК України.

За положеннями ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Разом із тим, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 755 ЦК України передбачає два випадки, за умови яких договір довічного утримання (догляду) може припинений, а саме: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не уточнив позовних вимог, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема не уточнив позовних вимог в частині підстав та предмета заявленого позову.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суди на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надали належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, змісту договору купівлі-продажу, чи виконані зобов'язання майнового чи немайнового характеру, що передбачено ст. 744 ЦК України, з огляду на те, що позивачка посилалась на безгрошовість договору купівлі-продажу, що кошти за квартиру не отримувала, про що не заперечував і сам ОСОБА_4, житло відповідачу не передавала, на теперішній час зареєстрована та проживає у ньому, іншого житлового приміщення не має, розрахункові книжки про оплату за комунальні послуги за утримання квартири оформлені лише на її ім'я.

Зазначені обставини суди не перевірили і з урахуванням установленого, не уточнили позовні вимоги.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик