Справа №265/6915/16-ц
Провадження №2-о/265/630/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби в Донецькій області, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Комсомольське Старобешівського району Донецької області. По досягненні 16-річчя він у 1973 році отримав паспорт громадянина СРСР, який згодом втратив, що стало для нього підставою для звернення до Володарського РВ ГУ ДМС України в Донецькій області, де йому відмовили у видачі паспорта громадянина України через відсутність доказів його належності до громадянства будь-якої держави. Натомість він постійно мешкає в місті Маріуполі з 1990 року по АДРЕСА_3 до теперішнього часу. Оскільки визнання вказаного факту необхідно для поновлення його громадянства, то просив суд для отримання ним паспорту громадянина України встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

В судовому засіданні заявник, ОСОБА_1, наполягаючи на задоволенні поданої ним заяви, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у такій заяві. При цьому додавав, що він раніше був прописаний в м. АДРЕСА_1 що було вказано у його паспорті громадянина СРСР. Однак у теперішній час доступу до такої території немає, бо вона розташована на тимчасово непідконтрольній Україні території через проведення АТО. Вказував, що він натомість втратив такий паспорт СРСР десь у 1994 році. Разом із паспортом він також втратив ІПН та військовий квиток, які усі були у його барсетці. Зазначав, що він звертався до відповідних органів для отримання паспорту, однак не отримав його через свою безвідповідальність. Натомість йому видавались декілька разів тимчасові посвідчення, перше з яких він отримав у 1996 році, зареєструвавшись у АДРЕСА_2 де мешкає його донька та друзі. Після отримання тимчасового посвідчення він отримав також ідентифікаційний номер. Протягом усього часу з моменту втрати ним паспорту він працював неофіційно водієм, бо має відповідне водійське посвідчення. В м. АДРЕСА_1 де він народився, продовжує мешкати його рідні. Додавав, що він натомість з 1990 року мешкає в АДРЕСА_3 у цивільному шлюбі разом із ОСОБА_2, з якою також мешкали її діти та мати. На теперішній час він за трудовою угодою працює в охоронній фірмі «Альфа», а також перебуває у лавах Українського реєстрового козацтва.

Представник заявника, яка діє на підставі договору, ОСОБА_3, у судовому засіданні повністю підтримала доводи ОСОБА_1, вказуючи, що він підтвердив наданими доказами, що постійно мешкав на території України до 24 серпня 1991 року та до 13 листопада 1991 року, будучи громадянином СРСР. Тому оскільки заявник втратив свій паспорт, то у теперішній час у нього існують перепони для відновлення свого громадянства України.

Представники ГУ ДМС в Донецькій області, який діє на підставі доручення, ОСОБА_4, заперечуючи проти задоволення поданої заяви, вказував, що переконливих доказів обґрунтованості поданої ОСОБА_1 заяви не було надано. Таким чином через незрозумілість зволікання заявником протягом 20 років питання відновлення його паспортного документу, вважав, що у задоволенні поданої ним заяви слід відмовити.

Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши надані письмові докази, вважає, що подана ОСОБА_1 заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд встановив, що за свідоцтвом про народження, виданим 10 січня 1958 року Комсомольським бюро РАЦС Старобешівського району Сталінської (Донецької) області, вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Комсомольське Старобешівського району Сталінської (Донецької) області, актовий запис № 4 від 10 січня 1958 року (а. с. 5).

На підставі тимчасового посвідчення, виданого 18 липня 2014 року Володарським РВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., вбачається, що заявник зареєстрований АДРЕСА_4 (а. с. 3).

Відповідно до копії ідентифікаційний номеру, виданому Маріупольською ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області заявнику, вбачається, що № НОМЕР_1 був виданий ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 20 грудня 1996 року (а. с. 4).

За довідкою з місця проживання КСН «Азовець» від 15 серпня 2016 року вбачається, що за свідченнями сусідів ОСОБА_1 фактично мешкає в АДРЕСА_3 з січня 1990 року по теперішній час (а. с. 4).

Також за дослідженим у судовому засіданні водійським посвідченням, виданим ДАІ МВС УВС Донецької області 29 червня 1976 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., уродженцю м. Комсомольське Донецької області, вбачається, що заявник має право на керування транспортними засобами категорії «В» та «С».

Крім цього в суді було досліджено талон НОМЕР_2 виданий заявнику Володарським МРЕВ 2 липня 1996 року до згаданого водійського посвідчення ОСОБА_1

При цьому у судовому засіданні було підтверджено, що у теперішній час заявник працює охоронцем ТОВ «Альфа» та перебуває у складі Українського реєстрового козацтва, маючи нагороди та грамоти за службу у лавах УРК.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_2 вказувала, що заявник приходиться ій цивільним чоловіком, з яким вона мешкає безперервно разом з 1990 року однією родиною по АДРЕСА_3. Із заявником вона познайомилась, коли була у Володарському районі Донецької області. Вказувала, що до 2010 року разом із ними також жили її діти, які тепер стали дорослими та виїхали з цього будинку. Стверджувала, що у ОСОБА_1 дійсно був паспорт громадянина СРСР, який ним був втрачений разом із військовим квитком десь у 1994 році. Вказувала, що через відсутність паспорту заявник працював неофіційно водієм, однак забезпечував родину грошима. Знає, що рідні ОСОБА_1 мешкають у м. АДРЕСА_1 бо вона із заявником часто туди навідувались до початку АТО. Додавала, що у заявника є донька в Володарському районі, де заявник тимчасово прописаний.

Допитані як свідки, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вказували, що вони є сусідами по будинку АДРЕСА_3 із заявником та ОСОБА_2, бо мешкають у будинку АДРЕСА_3 При цьому свідки вказували, що ОСОБА_1 постійно мешкає десь з 1990 року за вказаною адресою разом із ОСОБА_2, бо свідки почали мешкати за такою адресою з 1987 року та там живуть безперервно. Додавали, що до 2010 року із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також мешкали діти та мати останньої. Заявника можуть охарактеризувати з позитивного боку. Знають, що ОСОБА_1 працює тепер в охоронній фірмі.

За ст. 2 Закону України «Про громадянство України» (в редакції від 8 жовтня 1991 року) громадянами України є: 1) особи, які на момент набрання чинності цим Законом проживали в Україні, незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, які не є громадянами інших держав і які не заперечують проти набуття громадянства України; 2) особи, які працюють за державним направленням, проходять військову службу або навчаються за межами України, за умови, якщо вони народилися чи довели, що постійно проживали на її території, не перебувають у громадянстві інших держав і не пізніш як через рік після набрання чинності цим Законом виявили бажання стати громадянами України; 3) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» (в редакції від 16 квітня 1997 року) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак і які не є громадянами інших держав; 3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Згідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (в редакції від 18 січня 2001 року) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так судом за наслідком розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів було встановлено, що заявник, ОСОБА_1, який прагне підтвердити свою належність до громадянства України, народився на території України та постійно проживав на її території як станом на 24 серпня 1991 року, так й станом на 13 листопада 1991 року.

При цьому відомостей, що заявник є громадянином іншої держави не було винайдено судом.

Таким чином, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявником було доведено факт того, що він, ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. АДРЕСА_1 УРСР, постійно мешкає на території України, починаючи з 1990 року.

На підставі переліченого суд вважає можливим для захисту прав заявника з набуття ним громадянства України встановити юридичний факт того, що він постійно мешкав в України з 1990 року по 24 серпня 1991 року, на підставі чого заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 256 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, - задовольнити.

Встановити юридичний факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець міста Комсомольське Старобешівського району Донецької області, постійно проживав на території України з 1990 року по 24 серпня 1991 року.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя