Справа № 152/1417/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 листопада 2016 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Палій М.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шаргородського міського голови Вінницької області ОСОБА_4 та Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання незаконним обмеження у приватизації житла та зобовязання вчинити дії і стягнення моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Шаргородського міського голови Вінницької області ОСОБА_4 (далі відповідач 1) та Шаргородської міської ради Вінницької області (далі відповідач 2) про визнання незаконним обмеження у приватизації житла та зобовязання вчинити дії і стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що на підставі рішення Виконавчого комітету Шаргородської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року № 89, батьку позивача ОСОБА_1 15 липня 1987 року було видано ордер № 319 на вселення його сімї у складі 3-х чоловік: його самого, дружини та сина, тобто позивача у двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після цього вони вселились у квартиру та зареєструвались у ній. У 2004 році померла мати позивача, а у 2006 році помер його батько. Після смерті батьків, позивач продовжив проживати у квартирі, у якій він зареєстрований з 24 листопада 1987 року.

У 2014 році щодо цієї квартири у позивача виник спір з його сином ОСОБА_5, який стверджував, що є єдиним власником квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 травня 2015 року, за позовом позивача були скасовані документи, на підставі яких його батьки приватизували зазначену вище квартиру, а також свідоцтво про право на спадщину та реєстрацію за сином позивача права власності на квартиру.

З метою використання свого права на приватизацію квартири, з червня 2015 року, позивач неодноразово звертався до керівника органу приватизації Шаргородської міської ради з заявами про оформлення передачі йому у приватну власність квартири АДРЕСА_2, остання заява була подана позивачем 29 лютого 2016 року. Однак відповідач 1, від імені Виконавчого комітету Шаргородської міської ради та від свого імені, надавав позивачу відповіді - відписки, пояснюючи, що квартира не повернута до комунальної власності територіальної громади міста, і що потрібен час для її повернення. Також у своїх листах, відповідач посилався на необхідність вирішення позивачем питання скасування права власності сина на квартиру.

Окрім того, відповідаючи на заяву позивача від 29 лютого 2016 року, відповідач 1 у листі від 17 березня 2016 року, повторно зазначив, що квартира не перебуває у комунальній власності і вважається безхазяйною та до неї мають застосовуватись положення ст. 335 ЦК України, а позивачу рекомендовано звернутись до суду з метою визнання права власності на цю квартиру, оскільки її власник не визначений, а тому немає можливості виконання процедури передачі-приймання у комунальну власність цього майна.

Посилаючись на зазначене вище, а також на порушення відповідачами ОСОБА_6 України, ЖК УРСР, Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про звернення громадян», що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, позивач просив: визнати незаконними дії відповідача 1, які полягаютьу відмові позивачу у приватизації квартири АДРЕСА_2 відповідно до його заяви від 29 лютого 2016 року про приватизацію займаної ним квартири та зобовязати відповідача 1забезпечити повторний і належний розгляд та вирішення заяви позивача від 29 лютого 2016 року про приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2; стягнути з бюджету відповідача 2 на користь позивача моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Відповідач 1у судові засідання не зявлявся, його представник ОСОБА_7, який був присутній у минулому судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що, оскільки квартира АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності, то відповідачі не мають жодних правових підстав вирішувати щодо цієї заяви будь-які, у тому числі щодо приватизації питання. У судове засідання, призначене на 24 листопада 2016 року відповідач 1 та його представник не зявились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник відповідача 2 ОСОБА_3 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки, на його думку, справа має розглядатись за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства, обидва відповідачі у цій справі є неналежними, адже до їх компетенції не належать питання приватизації житла, цими питання відають органи приватизації. Окрім того, представник відповідача 2 посилався на те, що позивач, звертаючись з заявою про приватизацію квартири, подав не повний комплект документів, які передбачені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Також, на думку представника відповідача 2, позивач не довів обставин, якими підтверджується, що відповідач 2 заподіяв йому моральну шкоду.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача і його представника, пояснення представників відповідачів, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідачів, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

15 липня 1987 року на підставі рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року № 89, батьку позивача ОСОБА_1 було видано ордер № 319 на вселення його сімї у складі 3-х чоловік: його самого, дружини та сина, тобто позивача, у двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2. Після цього вони вселились у квартиру та зареєструвались у ній. У 2004 році померла мати позивача, а у 2006 році помер його батько. Після смерті батьків, позивач продовжив проживати у квартирі, у якій він зареєстрований з 24 листопада 1987 року (а.с. 9).

Як убачається із паспорта позивача, у квартирі АДРЕСА_2 він зареєстрований з 24 листопада 1987 року, цей факт підтверджується також рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 травня 2015 року у справі № 152/236/15-ц (а.с. 8, 10-18).

Цим же судовим рішенням установлено, що 9 грудня 2003 року розпорядженням органу приватизації № 280 за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_8 від 20 червня 2003 року, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», передано квартиру АДРЕСА_2 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_8 Судом також було встановлено, що на момент звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_8 із заявою про приватизацію спірної квартири (20 червня 2003 року), на час видачі розпорядження органу приватизації (9 грудня 2003 року) та свідоцтва про право власності на житло (16 грудня 2003 року) позивач ОСОБА_1 був зареєстрований та постійно проживав з ними в указаній квартирі як член сім'ї, мав рівні права з заявниками на приватизацію квартири.

У звязку із встановленням судом порушень прав позивача ОСОБА_1, суд:

- визнав незаконним та скасував розпорядження № 280 від 9 грудня 2003 року органу приватизації Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області про передачу у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1;

- визнав незаконним та скасував свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області 16 грудня 2003 року на підставі розпорядження органу приватизації від 9 грудня 2003 року № 280, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8;

- визнав незаконною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_8, здійснену КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 13 січня 2004 року за реєстраційним номером 753;

- визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Шаргородською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 2007 року за реєстром №4392, відповідно до якого ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2;

- визнав незаконною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_5, здійснену КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 28 листопада 2007 року за реєстраційним номером 753 (а.с. 10-18).

Бажаючи реалізувати своє право на приватизацію, позивач неодноразово звертався до керівника органу приватизації Шаргородської міської ради з заявою про приватизацію квартири.

Так, зокрема 29 лютого 2016 року позивач вкотре звернувся до керівника органу приватизації Шаргородської міської ради з заявою про приватизацію квартири, до якої додав: копію ордера, копію паспорта, копію листа КП «Комунсервіс», копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 37).

Листом від 17 березня 2016 року № 138 Виконавчий комітет Шаргородської міської ради повідомив позивача про те, що квартира АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності і у звязку з тим, що власник квартири не визначений, позивачу пропонувалось звернутись до суду для визнання права власності на неї (а.с. 42).

З огляду на установлені судом обставини, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.

Пунктами 13-17, 21, 22, 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 рок № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404 встановлено, що приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).

Передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян, здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитках, кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Орган приватизації, у разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках.

На підставі розпорядження органу приватизації (щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах), рішення органу місцевого самоврядування (щодо жилих приміщень у гуртожитках) орган приватизації замовляє у субєкта господарювання, який здійснює технічну інвентаризацію обєктів нерухомого майна технічний паспорт на квартиру, жиле приміщення у гуртожитку, а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на домоволодіння, і видає свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Органам приватизації рекомендується проводити видачу свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна на спеціальних бланках, зразки та описи яких затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 2003 року 3 39/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 квітня 2003 року за № 318/7639.

У разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), жилі приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації видається його дублікат.

Отже, змістовний аналіз наведених вище норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» дає підстави стверджувати, що громадянин, бажаючий приватизувати займану ним квартиру, звертається в орган приватизації, створений органами місцевого самоврядування, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Передача квартири у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу приватизації та оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке також видається органом приватизації на спеціальному бланку. У разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру, органом приватизації видається його дублікат.

У свою чергу, орган місцевого самоврядування, в процесі приватизації державного житлового фонду, лише утворює орган приватизації та видає рішення про приватизацію тільки щодо жилих приміщень у гуртожитках, однак свідоцтво про право власностіна підставі цього рішення, видає виключно орган приватизації.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_6 України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_6 та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 140 ОСОБА_6 України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Із преамбули до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що цей Закон відповідно до ОСОБА_6 України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Статтями 25-42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження, зокрема міської ради, міського голови та виконавчого органу міської ради, проте згідно з цими статтями, до їх повноважень не належать питання, повязані з приватизацією державного житлового фонду, а отже звернення до цих органів з цих питань, є помилковим.

Таким чином, Шаргородський міський голова Вінницької області, за своєю посадою не наділений повноваженнями дозволяти або забороняти (відмовляти) особі приватизувати житло, тобто від його волі не залежить питання приватизації житла, натомість позитивне вирішення питання, повязаного з приватизацією, залежить від того, чи подала особа органу приватизації усі необхідні для цього документи.

Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, судовому захисту підлягає лише порушене, не визнане або оспорюване право, свобода чи інтерес, при чому, на підставі цивільно-процесуального принципу змагальності сторін, позивач зобовязаний довести порушення його права конкретною дією чи бездіяльністю відповідача.

У цій справі, позивач не доказав за допомогою належних та допустимих доказів того, що саме через листи, підписані Шаргородським міським головою Вінницької області ОСОБА_4, він не приватизував квартиру, адже самі по собі листи, навіть, якщо вони і не відповідають закону, не породжують жодних правових наслідків для позивача, тобто не перешкоджають позивачу у приватизації квартири.

Тим більше, що окрім того, що сільський голова за законом не має повноважень відмовляти у приватизації квартири, у листівід 17 березня 2016 року № 138, підписаному міським головою від імені Виконавчого комітету Шаргородської міської ради, не міститься відмова позивачу у приватизації, а лише повідомляється про те, що квартира АДРЕСА_3 не перебуває у комунальній власності і у звязку з тим, що власник квартири не визначений, позивачу пропонувалось звернутись до суду для визнання права власності на цю квартиру (а.с. 42).

Водночас, зі змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що приватизації підлягає лише житло, що входить до складу державного житлового фонду, однак, як установлено у судовому засіданні, зазначена вище квартира на час звернення позивачем з заявами про приватизацію, а також на день розгляду справи в суді не входить до складу державного житлового фонду, а отже, до вирішення питання про прийняття квартири у комунальну власність, позивач не приватизував би її.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що заява (клопотання) це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених ОСОБА_6 та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями (ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»).

Отже, отримавши від позивача заяву від 29 лютого 2016 року про приватизацію квартири, відповідач 1, замість її розгляду по суті та надання на неї відповіді, мав би скерувати її до органу приватизації, створеного рішенням Виконавчого комітету Шаргородської міської ради народних депутатів Вінницької області від 16 лютого 1994 року № 19 зі змінами, внесеними рішенням від 19 листопада 2014 року №150 (а.с. 159, 160), до компетенції якого згідно зі ст. 19 ОСОБА_6 України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» власне належить вирішення порушеного у заяві питання.

Таким чином, невиконання відповідачем 1 вимог ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» є порушенням права позивача на розгляд та належне вирішення його заяви компетентним органом, а тому позовні вимоги в цій частині належить задовольнити, а відповідача 1 слід зобовязати забезпечити повторний і належний розгляд та вирішення заяви позивача від 29 лютого 2016 року про приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди, суд виходить із такого.

Під час розгляду цієї справи судом не було встановлено порушень прав позивача, допущених відповідачем 2.

У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Отже, оскільки у справі оскаржувалась незаконність дій Шаргородського міського голови Вінницької області ОСОБА_4, тобто посадової особи, то вимога про стягнення моральної шкоди мала заявлятись саме до відповідача 1, чого позивачем зроблено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, керуючись принципу диспозитивності цивільного процесу, у задоволенні позовних вимог до відповідача 2 слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Звертаючись до суду, позивач сплатив 1653, 60 грн судового збору (а.с. 1-2), тобто по 551,20 грн з двох немайнових вимог до відповідача 1 та 551,20 грн за майнову вимогу до відповідача 2.

Отже, оскільки судом задоволено лише одну немайнову вимогу до відповідача 1, а у решті позовних вимог відмовлено, з відповідача 1 на користь позивача слід стягнути 551,20 грн судового збору.

Окрім того, у цій справі позивач поніс витрати за надання правової допомоги в сумі 2500 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 11 лютого 2015 року, квитанцією адвоката до прибуткового касового ордера ОСОБА_3 10АААА № 512268/289 від 19 жовтня 2016 року та розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с. 95-99), тому з урахуванням статей 79, 84, 88 ЦПК України, а також, зважаючи на те, що позов задоволено лише відносно відповідача 1, то з останнього слід стягнути 1250 грн, тобто тільки половину витрат позивача на правову допомогу.

Ураховуючи усе вище викладене, керуючись статтями 1, 3, 10, 11, 57-62, 79, 84, 88, 212-215, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Шаргородського міського голови Вінницької області ОСОБА_4 та Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання незаконним обмеження в приватизації житла та зобовязання вчинити дії і стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Зобовязати Шаргородського міського голову Вінницької області ОСОБА_4 забезпечити повторний і належний розгляд та вирішення заяви позивача від 29 лютого 2016 року про приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Шаргородського міського голови Вінницької області ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору та 1250 (одну тисячу двісті пятдесят) гривень витрат на правову допомогу.

Згідно зі статтями 223, 294, 296 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Л.Строгий