АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/842/15-ц 22-ц/774/2229/К/16
Справа № 215/842/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2229/К/16 суддя Мельник Ю.Ю.
Категорія № 54 (3) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.

секретар: Чубіна А.В.

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 «БЛАСКО» ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «БЛАСТКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Приватного акціонерного товариства «БЛАСТКО» (надалі ОСОБА_4«БЛАСТКО») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який під час розгляду справи уточнив та в обґрунтування позову зазначив, що 14.06.2010 року він був прийнятий за трудовою угодою у ОСОБА_4 «БЛАСТКО» водієм БєлАЗа постійно та 12.05.2011 року був звільнений за власним бажанням. З 05.07.2012 року він знову був прийнятий водієм БєлАЗа в гірничотранспортний цех у ОСОБА_4 «БЛАСТКО», 03.10.2013 року згідно наказу № 214-к був переведений начальником гірничотранспортного цеху та 10.12.2014 року, згідно його заяви, він був переведений водієм БєлАЗа, згідно наказу № 166-к.

Того ж дня 10 грудня 2014 року ним була написана заява про звільнення за власним бажанням, яка була погоджена з в.о. начальника гірничотранспортного цеху та надана директору ОСОБА_4 «БЛАСТКО». Від інспектора відділу кадрів він отримав обхідний лист про підтвердження відсутності майнових претензій щодо матеріальних цінностей.

Згідно погодження в.о. начальника ГТЦ та відпрацювавши 14 днів, в останній день роботи 24.12.2014 року він підійшов до інспектора відділу кадрів, надавши їй обхідний лист з наміром отримати трудову книжку та наказ про звільнення. Однак, в день звільнення трудова книжка йому надана не була і з наказом про звільнення його не ознайомили.

Тільки 04 лютого 2015 року він отримав копію наказу № 5-к від 29 січня 2015 року, відповідно до якого він був звільнений з підприємства за прогули без поважної причини.

3 зазначеним наказом не згідний, оскільки наказ жодним чином не обґрунтований, повністю порушує встановлений порядок дій адміністрації з оформлення звільнення, не доведено наявність його провини. Крім того, в порушення вимог трудового законодавства роботодавець порушив порядок застосування дисциплінарного стягнення, звільнення проведено без згоди профспілкового органу.

Відповідачем йому була завдана моральна шкода, так як його незаконне звільнення з роботи спричинило моральні страждання внаслідок душевних хвилювань, пов'язаних з неправомірними діями керівництва ОСОБА_4 «БЛАСТКО» у вигляді його незаконного звільнення. Також, не з власної волі він залишився без засобів до існування, він не зміг без трудової книжки, а пізніше із таким записом в трудовій книжці працевлаштуватись.

Просив суд скасувати наказ № 5 від 29 січня 2015 року про його звільнення 29 січня 2015 року за прогули без поважної причини п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити його водієм БєлАЗа в гірничотранспортний цех у ОСОБА_4 «БЛАСТКО» з 25 грудня 2014 року; стягнути за вимушений прогул з ОСОБА_4 «БЛАСТКО» з 25 грудня 2014 року по 19 вересня 2016 року 51612 грн., моральну шкоду у розмірі 30000 грн. та 1500 грн. за надання правової допомоги.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «БЛАСТКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку позивача, суд не звернув увагу на те, що відповідач при винесенні наказу про звільнення, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України, не надав йому можливості надати письмові пояснення та не врахував всі обставини, а також в день звільнення не видав йому належно оформлену трудову книжку, не видав копію наказу про звільнення, не провів належні розрахунки та не ознайомив із записом в трудовій книжці під розписку в особовій картці.

Також суд не зясував, чи направляв йому відповідач повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, не дослідив особову картку працівника, не звернув уваги на його заяву про звільнення за власним бажанням та обхідний лист, а також не витребував у відповідача посадові інструкції осіб, які підписували його обхідний лист.

Вважає, що суд невірно зазначив, що згода директора на його звільнення не була отримана, оскільки інші уповноважені працівники підприємства, які підписували обхідний лист, запевнили його в тому, що за його заявою буде виданий наказ про звільнення за власним бажанням.

На думку апелянта, службова записка та акт комісії, які стали підставою для винесення наказу про звільнення № 5к від 29.01.2015 року, не можуть вважатися належними доказами по справі, оскільки службова записка не містить прізвища та посади особи, яка її склала, а в акті від 29.01.2015 року йде мова про його відсутність з 29.12.2015 року, тобто вже після звільнення, яке відбулось з 29.01.2015 року.

Вважає, що відповідачем не була здійснена належним чином фіксація його відсутності на роботі, а тому наказ № 5к від 29.01.2015 рок не може бути законним.

Також зазначає, що відповідач при переведенні його 10.12.2014 року, згідно з наказом № 166-к від 10.12.2014 року, не врахував, що він знаходився на лікарняному, у звязку з чим вважає переведення незаконним, а після виходу з лікарняного відповідач не проінструктував його з техніки безпеки, не визначив робоче місце, не ознайомив з правилами внутрішнього трудового розпорядку, а тому невихід його на роботу у звязку з незаконним переведенням, не можна вважати прогулом без поважних причин.

Крім того, на думку позивача, судом не враховано, що згода на його звільнення профспілковою організацією не надавалась.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що, хоча позивачем і було написану заяву про звільнення за власним бажанням, однак зазначена заява була тільки погоджена на звільненні з відпрацюванням двох тижнів, але не підписана директором підприємства, а тому не вступила в дію і відсутність позивача на робочому місці після лікарняного є прогулом без поважних причин, а тому позивача було звільнено на законних підставах.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позову,проте не може погодитись з мотивами відмови, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 14.06.2010 року позивач ОСОБА_2 був прийнятий за трудовою угодою у ОСОБА_4 «БЛАСТКО» водієм БєлАЗа постійно та 12.05.2011 року був звільнений за власним бажанням. З 05.07.2012 року він знову був прийнятий водієм БєлАЗа в гірничотранспортний цех у ОСОБА_4 «БЛАСТКО», 03.10.2013 року згідно наказу № 214-к був переведений начальником гірничотранспортного цеху та 10.12.2014 року, згідно його заяви, він був переведений водієм БєлАЗа, згідно наказу № 166-к (а.с. 5-6).

10 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з письмовою заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням (а.с. 64).

Зазначена заява була погоджена з в.о. начальника гірничотранспортного цеху із зазначенням «Не заперечую з двотижневим відпрацюванням» та підписом.

Також позивачу був виданий обхідний лист, який містить підписи начальника цеху, заступника директора по безпеці, працівника складу та бухгалтерії (а.с. 65).

Як вбачається з листка непрацездатності, позивач ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 09.12.2014 року по 20.12.2014 року включно (а.с. 72).

28 січня 2015 року на імя директора ОСОБА_4 «БЛАСТКО» була складена службова записка, в якій зазначено, що у звязку з відсутністю на робочому місці водія БєлАЗа ОСОБА_2 з 29.12.2014 року без поважних причин, ставиться питання щодо розгляду питання про звільнення (а.с. 73).

В цей же день 28 січня 2015 року, заступником директора по загальним питанням ОСОБА_6, головним інженером ОСОБА_7 та касиром ОСОБА_8 було складено акт про те, що 28.01.2015 року об 11:00 год. ОСОБА_2 було запропоновано написати пояснення відносно його відсутності на робочому місці з 29.12.2014 року по теперішній час, однак ОСОБА_2 відмовився надати пояснення з цього приводу (а.с. 68).

29 січня 2015 року заступником директора по загальним питанням ОСОБА_6, головним інженером ОСОБА_7, в.о. начальника гірничотранспортного цеха ОСОБА_9 та диспетчером ОСОБА_10 було складено акт про те, що ОСОБА_2, який займає посаду водія БєлАЗа гірничотранспортного цеху, був відсутній на робочому місці без поважної причини з 29.12.2015 року по теперішній час (а.с. 67).

Наказом № 5к від 29 січня 2015 року позивача ОСОБА_2 водія БєлАЗа гірничотранспортного цеху звільнено із займаної посади 29 січня 2015 року за прогули без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку в кількості 53 календарних днів (а.с. 70).

Колегія суддів вважає, що подана позивачем заява про звільнення з власного бажання, давала підстави та зобов'язувала відповідача провести звільнення позивача на його вимогу, як це передбачено ст. 38 КЗпП України, оскільки після спливу двотижневого терміну відпрацювання. позивач не виявив бажання продовжити роботу.

Як пояснив у засіданні колегії суддів позивач, з 25.12.2014 року, тобто по закінченні двотижневого терміну відпрацювання, він на роботу не виходив, вважаючи, що звільненій згідно поданої 10.12.2014 року заяви про звільнення за власним бажанням.

На думку колегії суддів, посилання відповідача в наказі № 5к від 29 січня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 за прогули без поважної причини відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, не дає підстави вважати незаконним саме звільнення та не надає останньому права на поновлення на роботі, з вищенаведених підстав.

Так, відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року, з відповідними змінами та доповненнями, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставини, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 пов'язував своє звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Посилання в наказі на звільнення позивача за прогули без поважної причини відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, а не за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, може свідчити про неправильну юридичну кваліфікацію, та є підставою для вирішення питання щодо наявності правових підстав для зміни формулювання причин звільнення.

При цьому, зміна правової підстави розірвання трудового договору з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 4 ст. 40 КЗпП України, в жодному випадку не може бути підставою для вирішення питання про поновлення працівника на роботі, адже у будь-якому випадку звільнення відбулося за ініціативою працівника, а нормами КЗпП України роботодавець не наділений повноваженнями на відмову у задоволенні заяви працівника про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, у звязку з чим його позовні вимоги до ОСОБА_4 «БЛАСТКО» про поновлення на роботі не підлягають задоволенню, а тому рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про неналежне оформлення та не видачу відповідачем трудової книжки, не видачу копії наказу про звільнення, не проведення належного розрахунку, не ознайомлення із записом в трудовій книжці та неналежну фіксацію його відсутності на роботі, у звязку з чим наказ про звільнення не може бути законним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не мають правового значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на незаконність його переведення 10.12.2014 року згідно з наказом № 166к від 10.12.2014 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки законність зазначеного наказу не є предметом позовних вимог та позивачем він не оскаржується.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції на підставі п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України необхідно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 «БЛАСТКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 жовтня 2016року змінитив частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «БЛАСТКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_11