АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6977/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1989/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 53 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

судді: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

за участі: представника Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення одноразової вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» про стягнення одноразової вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що пропрацював на підприємстві відповідача на різних підземних професіях в період з 24.03.1981 року по 09.08.2006 року. Звільнений був із підприємства у звязку із виходом на пенсію за віком. Зазначає, що в 2015 році він дізнався, що підприємство зобовязане було виплатити вихідну допомогу при звільненні, оскільки на шахті «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація, а відповідно до ст. 36 КЗпП України при зміні підпорядкованості підприємства, установи, організації дія трудового договору не припиняється. Позивач вважає, що з 1981 року і по день звільнення 2006 рік пропрацював на одному і тому ж робочому місці більше 25 років, і відповідно до п.6.1 ОСОБА_4 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 рр. передбачено виплачувати працівникам при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі залежному від стажу роботи на підприємстві але не менше при стажі роботи від 20 років і більше трьохмісячної заробітної плати.

14.04.2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути одноразову допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати в сумі 4397 грн. 01 коп. у звязку із затримкою при розрахунку просив стягнути 14537 грн. 52 коп. середнього заробітку за час затримки при розрахунку з 09.08.2006 року по 09.02.2007 року та стягнути на його користь 10000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги.

Рішенням суду позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі 4397 грн. 01 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14537 грн. 52коп. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що виплата одноразової грошової допомоги передбачена Колективним договором на 2005-2006 роки та ОСОБА_4 угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки за умови, якщо працівник звільняється за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ним пенсійного віку (чоловіки 60 років), а позивачу при виході на пенсію на момент звільнення був 51 рік, отже підприємство правомірно не провело таких виплат.

Судом першої інстанції не враховано, що позивач з 1992 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, однак в цей час вона була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», а не ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК»). Доказів можливості та правомірності приєднання трудового стажу ОСОБА_3 на шахті ім. Орджонікідзе «Криворізького державного залізорудного комбінату» до трудового стажу на ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК»), позивачем надано не було.

Також, на думку представника відповідача, одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року.

Оскільки, предметом позовних вимог є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України. Так як, ОСОБА_3 був звільнений з підприємства 09.08.2006 року, а до суду звернувся у 2015 році та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Крім того, позивачем не надано суду доказів своїх моральних страждань, вини ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК») та причинного звязку дій відповідача з моральною шкодою завданою позивачу.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працював на підприємстві - Відповідача шахті «Орджонікідзе» в період з 24.03.1981 року по 09.08.2006 року. Звільнений був із підприємства по ст. 38 КЗпП України в звязку із виходом на пенсію за віком.( а.с. 6-9)

Відповідно довідок наданих ПАТ « ЦГЗК» № 1155 від 23.07.2015 р. заробітна плата ОСОБА_3 за квітень 2006р. становила 1813 грн. 08 коп., травень 2006р.- 1583 грн. 54коп., червень 2006 р.- 1565 грн. 91коп., липень 2006р. - 1736 грн. 47 коп. та Довідки №1621 від 08.10.2015 р. середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 за два останні місяці перед звільненням становила 1465 грн. 67коп., де 142 грн. 99коп. сума заробітної плати за відпрацьований час за два місяці, 14.4 години відпрацьований час за два місяці, 147.6 годин середньомісячна норма робочого часу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами ОСОБА_4 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, і про порушення свого права він дізнався лише у 2015 році, у звязку з чим, відповідач зобовязаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку та моральну шкоду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами ОСОБА_4 Угоди, у звязку із чим дійшов обґрунтованого висновку про застосування умов ОСОБА_4 угод, виконання яких є обов'язком для відповідача; при цьому врахував, що з часу звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку та вихідна допомога не виплачена, а тому наявні підстави для стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки розрахунку за наведеним розрахунком суду з урахуванням меж позовних вимог, та стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., що відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК»), на 2005-2006 роки, а саме п.6.1 договору, передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті. При стажі від 20 і більше років, в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат працівника (а.с. 12 зворот).

ОСОБА_4 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2005 р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» ОСОБА_4 Угоди на 2005-2006 рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 і більше років тримісячної заробітної плати (а.с. 82).

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені ОСОБА_4 Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами ОСОБА_4 угоди, оскільки встановлює залежність її виплати від віку та строку звільнення із підприємства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме ОСОБА_4 угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги ОСОБА_4 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016 року № 03/18 ОСОБА_4 угода гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК»). Зворотного відповідачем, в супереч ст.ст.10,60 ЦПК України, не доведено. Таким чином відповідач перебував у сфері дії норм ОСОБА_4 угоди.

Згідно ст. 16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 працював на підприємстві у відповідача понад 25 років, а недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків - 60 років в даному випадку немає правового значення, адже ОСОБА_4 угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників та норми Колективного договору не можуть суперечити ОСОБА_4 угоді.

З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що єдиною підставою на отримання ОСОБА_3 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати є наявність в нього стажу від 20 років і більше.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач з 1992 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, однак в цей час вона була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», а не ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК»), не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК») не є правонаступником прав та обовязків підприємства, до складу якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обовязків, які повязані з діяльністю цього структурного підрозділу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК»).

Згідно договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК») цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року №2269-XII встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обовязки за договором оренди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є правонаступником всіх прав та обовязків підприємств, до складу яких входила шахта ім. Орджонікідзе.

Посилання представника відповідача ПАТ «ЦГЗК» (на теперішній час ПрАТ «ЦГЗК») на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом позовних вимог ОСОБА_3 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_3 був звільнений з підприємства 09.08.2006 року, а до суду звернувся у 2015 році та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_3 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_3. про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у межах заявлених позовних вимог у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у сумі 4397 грн. 01 коп.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 09.08.2006 року, відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_3 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Разом з тим, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, правом щодо розпорядження якими наділені особи, які беруть участь у розгляді справи.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_3, останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.08.2006 року по 09.02.2007 року в сумі 14537 грн. 52 коп., а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивача невиплатою вихідної допомоги, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України №6-23цс12 від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України. У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

Тому, враховуючи розяснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільноправової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та вірно визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням у сумі 1 000 грн.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення суду першої інстанції залишає без змін згідно ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: