________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7533/16-ц
Провадження № 2/520/3826/16
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

29.11.2016 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Васильків О.В.

при секретарі Месропянцевій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок ДТП, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.06.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, який 29.11.2016 року уточнив та просить стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки у розмірі 122963,27 грн., суму франшизи у розмірі 1000 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., вартість проведення експертного товарознавчого дослідження у розмірі 450 грн. та у розмірі 600 грн., правову допомогу у розмірі 350,00 грн., а також стягнути судовий збір.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 надали заяву про забезпечення позову, а саме просять накласти арешт на майно та грошові кошті відповідача, які знаходяться у нього або інших осіб до можливого виконання рішення суду; заборонити відповідачу вчиняти певні дії виїжджати за межі України до виконання рішення суду. Мотивуючи заяву тим, що невжиття цих заходів може унеможливити виконання рішення по справі у разі його задоволення. При цьому представник посилається на те, що предметом спору є майнові правовідносини, а тому вважає, що наявні підстави для накладення арешту на майно відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення заяви сторони позивача про забезпечення позову, оскільки вказав, що по-перше, на даний час фактично спору між сторонами немає, так як позивач у позасудовому порядку не звертався до відповідача із вимогами про відшкодування шкоди; по-друге, заявлені вимоги про забезпечення позову є неспіврозмірними із ціною позову; по-третя, вимога позивача про заборону відповідачу виїжджати за межі України до виконання рішення суду не являється видом забезпечення позову, та така заборона чинним законодавством передбачена лише у порядку виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Положеннями п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обовязковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязання після предявлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобовязання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд враховує пояснення представника відповідача щодо безпідставності заяви сторони позивача про забезпечення позову, оскільки стороною позивача не надано доказів звернення до відповідача із вимогами про відшкодування шкоди у позасудовому порядку, а від так на даний час відсутні підстави вважати, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобовязань.

Крім того, суд зазначає, що заява сторони позивача про забезпечення позову викладена не конкретно, зокрема, вимогу позивача накласти арешт на майно та грошові кошті відповідача, і знаходяться у нього або інших осіб до можливого виконання рішення, суд вважає такою, що неспіврозмірна із заявленими позовними вимогами.

Суд погоджується із доводами представника відповідача, що вимога про заборону відповідачу виїжджати за межі України до виконання рішення суду не являється видом забезпечення позову, та така заборона передбачена чинним законодавством лише у порядку виконання рішення суд. Оскільки, відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України у Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Таким чином, вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява сторони позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.

Керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали та протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали особою без участі якої її було постановлено.

Суддя Васильків О. В.