18 жовтня 2016 року м. Мукачево Справа № 303/5521/16-ц
Номер рядка стат. звіту - 57
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі: головуючого судді Кость В.В.
при секретарі Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Мукачево цивільну справу
до відповідача (1) Мукачівського міськрайонного управління юстиції
до відповідача (2) Мукачівського відділу Державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області
третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
про скасування арешту та вилучення запису про арешт,
ОСОБА_1, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 30.09.2016 (а.с.31-33), звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування арешту, накладеного постановою державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 24 грудня 2009 року по виконавчому провадженні №16535055, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28.01.2009 року №67 на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 із вилученням запису про арешт з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого і рухомого майна, внесеного до реєстру на підставі постанови 3-1040, виданої 15.01.2010 року Мукачівським МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, реєстратор: Закарпатська філія держаного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на обставини щодо відсутності підстав для існування арешту на нерухоме майно позивача, оскільки виконавчий документ, у звязку з примусовим виконанням якого і було накладено дане обтяження, на підставі постанови державного виконавця від 28.07.2011 було повернуто стягувачеві. Також, за доводами позивача, існуюча заборона не дає йому можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності нерухомим майном.
У судове засідання позивач не зявився, натомість подав суду заяву про розгляд справи без його участі, при цьому підтримав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечив щодо ухвалення заочного рішення суду (а.с. 37).
Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 30, 36) відповідачі (1), (2) в судове засідання своїх уповноважених представників до суду не направили, заперечень проти позову не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Уповноважений представник третьої особи також у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
З метою виконання вищевказаного напису, державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 в тому числі на квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.12.2009 року (а.с. 11).
Фактична наявність арешту підтверджується також даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 13.09.2016 року №67993948 (а.с. 14-15).
Як свідчить дані постанови старшого державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.07.2011 року (а.с. 12), виконавчий напис №67, виданий 28.01.2009 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_1 для задоволення вимог АКБ «Укрсоцбанк» в особі Закарпатської обласної філії в розмірі 273379,41 грн. та 3033 грн. витрат повернуто стягувачеві.
Позивач намагався врегулювати спірну ситуацію в позасудовому порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії заяв від 15.03.2016 року, однак відповіді на них останній не отримав (а.с. 21, 22).
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 9336/04) (п.п. 166-168) наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Суд також нагадав, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
У п. 178, 179, 194 вищевказаного рішення Європейський суд з прав людини по аналогічній до даної справи ситуації зробив висновок відносного того, що питання вилучення та арешту на певні рухомі та нерухомі обєкти має бути проведено на підставі належного процесуального документа, і в такому документі мали б міститься пояснення щодо причин накладення арешту чи іншого обтяження.
Стаття 13 Конвенції також регламентовано право на ефективний засіб юридичного захисту, згідно з яким кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що наявність накладеної заборони на нерухоме майно, порушує його право, як власника вказаних обєктів нерухомості.
Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд виходить з того, що положеннями статті 41 Конституції України гарантується кожному право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.
Згідно з вимогами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (стаття 55 Конституції України).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Приписами частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
З урахуванням вищенаведених обставин справи та враховуючи, що виконавчий документ, у звязку з примусовим виконанням якого і було накладено арешт, на підставі постанови державного виконавця від 28.07.2011 було повернуто стягувачеві, позов слід задоволити.
Приймаючи таке рішення суд також виходить з того, що відсутньою є сама основа для існування арешту на майно позивача, оскільки відсутнє виконавче провадження, у звязку з яким і було накладено спірне обтяження на майнові активи боржника.
Крім того, сума кредитної заборгованості, для примусового стягнення якої накладався арешт, стягнута з позичальника (ОСОБА_2) на користь банківської установи.
Також слід констатувати, що нерухоме майно належить позивачу на праві приватної власності, тому наявність заборони на його відчуження та відповідний запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, обмежують права позивача, як власника даного нерухомого майна та фактично позбавляють його права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Отже, підстав, які б свідчили про доцільність існування спірного не встановлено, наслідком чого є задоволення вимог позивача за предметом позову.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 3, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.
2. Скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 24.12.2009 року по виконавчому провадженні №16535055, відкритому на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28 січня 2009 року №67 на все рухоме та нерухоме майно, що належить(ать) ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, і.к. НОМЕР_1).
3. Вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про арешт, внесений до реєстру на підставі постанови 3-1040, виданої 15.01.2010 року Мукачівським МВ ДВС, реєстратор: Закарпатська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом (для позивача).

5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Кость