У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_6, заінтересовані особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про скасування рішення третейського суду, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаною заявою, в якій просила скасувати рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року по справі №597/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, оскільки між банком і поручителями були укладені окремі договори поруки, тобто порука між ними не є спільною, а третейський суд стягнув заборгованість з останніх в солідарному порядку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року заяву задоволено частково.

Скасовано рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року по справі №597/14 в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6, як солідарного боржника, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредитному договору у сумі 1 574 730 грн 34 коп. та третейського збору у сумі 16 147 грн 30 коп.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року ухвалу суду першої інстанції скасовано і постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати вищевказані судові рішення із постановленням нової ухвали про задоволення заяви, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив із того, що між банком і поручителями були укладені окремі договори поруки, тобто порука між ними не є спільною, а тому третейським судом помилково стягнуто з боржника і поручителів суму боргу у солідарному порядку.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності підстав, передбачених ст. 389-5 ЦПК України, для скасування рішення третейського суду.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд як першої так і другої інстанції, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду, не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 4 ст. 389-4 ЦПК України суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені ст. 389-5 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Згідно із пунктом 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (ч. 1 ст. 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження у договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1716цс15, який за змістом статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 23 липня 2008 року № 629/3-137, укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 кредит надається позичальнику на наступні цілі: споживчі потреби (а.с. 8 зворот).

У справі, яка переглядається, рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення заборгованості за кредитним договором, про скасування якого звернулася із заявою ОСОБА_6, ухвалено 28 січня 2015 року, тобто після внесення зазначених вище змін до Закону України «Про третейські суди».

Суди попередніх інстанцій не врахували, що правовідносини між сторонами виникли зі споживчого кредиту і на них поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» та оскільки рішення третейського суду, про скасування якого подано заяву, ухвалено після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», то третейському суду в силу положень пункту 14 ч. 1 ст. 6 цього Закону така справа не підвідомча, та не перевірили передбачених ст. 389-5 ЦПК України підстав для скасування рішення третейського суду.

За таких обставин постановлені у справі ухвали не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 342 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова