Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс», ОСОБА_4 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), ОСОБА_4 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів.

Позивачка посилалась на те, що з 24 липня 2008 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 24 грудня 2014 року їй стало відомо про те, що 23 грудня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу, згідно з яким її чоловік зобов'язався сплатити ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» лізингові платежі (вартість предмета лізингу в сумі 259 372 грн - транспортного засобу «Рено»). Також її чоловік на виконання вказаного договору вніс на рахунок товариства перший лізинговий платіж в сумі 26 тис. грн. Вважала, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки вона не надавала згоди своєму чоловіку на його укладення, він розпорядився їхнім спільним майном самостійно, вказаний договір не є дрібним побутовим, а тому на підставі ст. 65 СК України просила позов задовольнити.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано договір фінансового лізингу від 23 грудня 2014 року № 00659, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», недійсним.

Застосовано реституцію та стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_4 26 тис. грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 24 липня 2008 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим виконавчим комітетом Керецьківської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, актовий запис № 16.

23 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_4 був укладений договір № 00659 фінансового лізингу з додатками.

Згідно з п. 1.3 договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки «Рено», зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору (п. 1.6 договору).

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

23 грудня 2014 року на виконання зазначеного договору ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 26 тис. грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 65 СК України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються прав одного з подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, оскільки лізинговий договір є угодою про отримання у власність предмета лізингу, в даному випадку транспортного засобу, а тому при укладенні договору фінансового лізингу одним із подружжя ОСОБА_4 згода другого з подружжя ОСОБА_3 на укладення такого договору потрібна не була.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний договір не належить до дрібного побутового правочину, а тому потребує письмової згоди другого з подружжя, яку позивачка не надавала, та дійшов висновку про визнання договору фінансового лізингу від 23 грудня 2014 року № 00659, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», недійсним.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з цим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм матеріального права, слід дійти висновку, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а отже, й приймання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору відповідно до ст. 65 СК України не вимагається.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на вказані вище норми чинного законодавства уваги не звернув, доводів на обґрунтування та заперечення позову належним чином не перевірив та не врахував, що при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним з подружжя, і у випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти не є предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, а тому ухвалене у справі судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана