Справа № 336/7059/16-ц
У Х В А Л А

про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову

12.12.2016 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Артемова Л.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2016 року позивач звернувся до суду із позовом, за змістом якого просить стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром заподіяної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та виплаченим страховим відшкодуванням в сумі 53151,58 грн., покласти на відповідача судові витрати в розмірі 551,21 грн. Ухвалою судді від 12.12.2016 року відкрито провадження у справі.

Одночасно із предявленням позову позивачем подано заяву про забезпечення позову, за змістом якої ОСОБА_1 невідомо, яке саме майно належне відповідачці. Враховуючи значну суму боргу відповідачки, заявник просить накласти арешт на все майно, що належить їй, в межах суми позовних вимог, та заборонити їй виїзд за кордон України до вирішення справи по суті.

Заява розглядається без повідомлення сторін, що відповідає змісту ч.1 ст. 153 ЦПК України.

Суддя, розглянувши заяву, дійшов висновку про те, що вона не підлягає задоволенню у звязку із наступним.

Згідно з ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ч.1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» N 3857-XII від 21.01.1994 року в останній редакції право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Крім того, за змістом Узагальнення ВСУ «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013 року при розгляді цивільних справ мають місце випадки, коли суди ототожнювали питання тимчасового обмеження боржників у праві виїзду за межі України із видами забезпечення позову, не беручи до уваги, що повноваження судів першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України. Тому суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Вимоги заявника про забезпечення позову в частині накладення арешту все майно відповідачки також не можуть бути задоволені, оскільки відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено відомості, потрібні для забезпечення позову.

Так, заявником не зазначено, на яке саме майно необхідно накласти арешт, з чого складається нерухоме та рухоме майно відповідачки, на підставі яких документів ОСОБА_2 є власницею цього майна. Суддею, виходячи з матеріалів справи, не встановлено наявності зареєстрованого права власності за відповідачкою на певне майно, клопотань про забезпечення доказів від заявника не надходило.

При цьому, необхідне додатково розяснити заявнику, що він не позбавлений права звернутись з вимогами про обмеження виїзду відповідачки для забезпечення виконання рішення суду по цивільній справі в разі задоволення позову, та право на звернення до суду із заявою про забезпечення доказів в порядку ст. 133 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 151-153, 208-210, 293 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Розяснити заявнику право на звернення із заявою про обмеження виїзду відповідачки для забезпечення виконання рішення суду по цивільній справі в разі задоволення позову та із заявою про забезпечення доказів в порядку ст. 133 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали суду апеляційної скарги.

Копію ухвали надіслати заявнику.

Суддя: Л.Г.Артемова