У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12 серпня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб марки «Ford Kuga 2.0 D MT Trend Eco», вартістю 253 990 грн.

На виконання умов договору 12 серпня 2014 року він сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 126 995 грн, а 17 серпня 2014 року, на вимогу відповідача, з метою отримання предмета лізингу, додатково сплатив 10 % відсотків вартості предмета лізингу у розмірі 25 399 грн.

В подальшому його було повідомлено, що вартість автомобіля, який є предметом лізингу, збільшилася та складає 419 999 грн.

Не погодившись з такими умовами, 08 вересня 2014 року він звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанси» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, на підставі якої йому було повернуто авансовий платіж - 126 995 грн, проте додатково сплачені ним кошти у розмірі 25 399 грн повернуто не було.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір не містить жодної умови про відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання умов договору, містить несправедливі для лізингоодержувача умови, відповідачем застосовано нечесну підприємницьку діяльність, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 12 серпня 2014 року, стягнути з ТOB «Лізингова компанія «Автофінанс» на свою користь 25 399 грн та 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 25 399 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що грошові кошти у розмірі 25 399 грн було сплачено на виконання умов укладеного між сторонами договору, який в подальшому було розірвано, відтак дійшов до правильного висновку, що такі кошти є авансовим платежем, який підлягає поверненню.

Крім того, апеляційним судом правильно зазначено те, що відповідач не має права вимагати залишення за собою вказаних коштів у рахунок оплати предмета лізингу, оскільки право власності на предмет лізингу до позивача не перейшло.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

В.С.Висоцька

І.М.Фаловська