Справа № 463/2204/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/3333/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря: Іванової О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» заборгованість за кредитним договором від 06.02.2008 року №2008М0009 в сумі 1437552,82 грн.

Рішення оскаржив ОСОБА_5 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають ді1сним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема вказує, що позивач не довів обставин, на які він посилався у позові, суд розглянув справу без участі відповідача без достатніх для того підстав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання скарги, представників позивача - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить законних підстав для її задоволення з огляду на вказані мотиви.

Встановлено, що 06.02.2008 року між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №2008М0009, за умовами якого банк надав позичальникові кредит на споживчі цілі в сумі 505000 грн. строком до 01.02.2009 року. Договором передбачена плата за користування кредитними ресурсами в розмірі 16,5% річних, яка мала здійснюватися щомісячно за період з першого до останнього дня поточного місяця на суму заборгованості за кожен календарний день користування кредитом.

Відповідно до п. 5.1.4. договору у випадку невиконання позичальником договірних зобовязань банк має право достроково його розірвати та вимагати дострокового повернення існуючої заборгованості.

31.07.2008 року, 29.01.2009 року, 01.07.2009 року і 01.07.2010 року сторони вносили доповнення і додатки до договору в частині зміни плати за користування кредитними ресурсами, продовження строків та графіка погашення кредиту, збільшення суми кредиту.

В цій частині взятих зобовязань сторони їх не заперечують.

Судом першої інстанції також встановлено, що станом на 15.06.2010 року ОСОБА_5 порушив зобовязання, допустивши прострочення оплати нарахованих процентів за користування кредитними коштами з жовтня 2009 року до травня 2010 року на суму 66057,93 грн. Унаслідок порушення умов договору банк вимагав у боржника достроково повернути залишок кредиту і суму прострочених процентів (т.1, а.с. 29).

З аналогічними вимогами банк звертався до боржника 10.08.2010 року (т.1, а.с. 30), 07.10.2010 року (т.1, а.с.31).

Унаслідок порушення ОСОБА_5 договору і відмови боржника у виконанні вимоги банку про дострокове повернення кредиту та простроченої заборгованості позивач остаточно просив стягнути з відповідача, з урахуванням штрафних санкцій, 1437552,81 грн., а саме: 518646,9 грн. суму кредиту, 542333,09 грн. прострочена оплата за користування кредитом, 376572,82 грн. пеня.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив із того, що ОСОБА_5 прострочив зобовязання і таке порушення стало підставою для вимоги банку про дострокове виконання зобовязання у повному обсязі.

Рішення суду базується також і на нормах права, які регулюють спірні правовідносини.

Цей висновок випливає і з матеріалів справи, зокрема із умов кредитного договору від 06.02.2008 року №2008М0009 (з додатками і доповненнями), наданого позивачем розрахунку заборгованості тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що видача банком кредиту ОСОБА_5 не підтверджено документально спростовуються копіями меморіального ордеру (т. 2, а.с. 20), заявами відповідача про видачу готівки (т. 2, а.с. 21), а також самими діями ОСОБА_5, який за згодою банку неодноразово додатково погоджував умови кредитного договору, вносив до них додатки. При цьому не заперечував факту одержання кредитних коштів.

Безпідставними є посилання апелянта на необґрунтованість розрахунку заборгованості, незрозумілість методики його здійснення.

Як випливає із позовних вимог, бак просив стягнути із боржника заборгованість за кредитним договором на суму 1437552,81 грн., яка складається із 518646,9 грн. суми кредиту, 542333,09 грн. простроченої плата за користування кредитом, 376572,82 грн. пені. При цьому надав розрахунок заборгованості при поданні позовної заяви і при збільшенні позовних вимог. Цей розрахунок є обґрунтованим, логічним і не складним для перевірки простими арифметичними діями. Усі дані для такої перевірки містяться у договорі (розмір кредиту, процентна ставка, порядок погашення кредиту, наслідки порушення зобовязання) і відомі боржнику.

Суд першої інстанції перевірив розмір заборгованості і прийшов до правильного висновку, що він відповідає позовним вимогам.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Із матеріалів справи убачається, що неустойкою у даному спорі є пеня на суму 376572,82 грн., яка нарахована позивачем за прострочення ОСОБА_5 зобовязання.

Так як ОСОБА_5 не звертався до суду першої інстанції із заявою про зменшення розміру пені, то законних приводів вирішувати це питання суд не мав і його він не вирішував.

Отже підстави для висновку про незаконність рішення суду відсутні і в цій частині апеляційної скарги.

Не відповідають матеріалам справи доводи апелянта про неналежне повідомлення його про час і місце розгляду справи.

Так, із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_5 і його представник ОСОБА_2 неодноразово повідомлялися про час і місце розгляду справи, у тому числі особисто під розпис (т. 1, а.с. 104), так і шляхом SMS-повідомлень (т. 1, а.с. 146, 148, 163, 178, 192, 193). Зокрема, про розгляд справи 21.10.2015 року відповідач і його представник також були повідомлені (т. 1, а.с. 210, 211).

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність його висновків, тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: