Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, визнання права приватної власності на майно та стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення фактів спільного проживання, придбання квартири в період спільного проживання, належності на праві спільної сумісної власності подружжя грошових коштів, визнання спільною сумісною власністю квартири, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 11 вересня 2010 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, мають спільну дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У жовтні 2013 року сторони за взаємною згодою припинили спільне проживання, спільного господарства не ведуть. За час спільного проживання вони придбали автомобіль «Daewoo Lanos», 2004 року випуску, крім того, 03 липня 2012 року придбали квартиру АДРЕСА_2. Оскільки вказана квартира була придбана ним за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1, яка була придбана до шлюбу, вважає, що йому належить 965/1000 частини квартири, а 35/1000 частини є спільною сумісною власністю. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що з 01 жовтня 2008 року вона почала проживати з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. 17 грудня 2009 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, а 02 липня 2012 року з метою покращення своїх житлових умов вказана квартира була продана та 03 липня 2012 року придбана квартира АДРЕСА_2. Враховуючи наведене, просила встановити факт їх спільного проживання з відповідачем із 01 жовтня 2008 року до 11 вересня 2010 року, встановити факт придбання квартири АДРЕСА_1 в період їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, встановити факт належності на праві спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1у і грошових коштів, отриманих від її продажу, визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на Ѕ її частини.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; встановлено факт спільного проживання сторін із 01 жовтня 2008 року до 11 вересня 2010 року; встановлено факт придбання квартири АДРЕСА_1 в період проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу; встановлено факт належності на праві спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1 та грошових коштів, отриманих від її продажу, в розмірі 167 350 грн; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2; визнано в порядку поділу майна за сторонами по Ѕ частини цієї квартири; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини автомобіля марки «Daewoo Lanos», 2004 року випуску; повернуто ОСОБА_3 кошти в розмірі 3 015 грн 50 коп., які знаходилися на депозитному рахунку суду; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_4 про встановлення факту придбання квартири АДРЕСА_1 в період проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу, встановлення факту належності на праві спільної сумісної власності подружжя вказаної квартири та грошових коштів, отриманих від її продажу, у розмірі 167 350 грн, визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності по Ѕ частини квартири скасовано. У задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. Рішення суду у частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку поділу майна право власності по Ѕ частиниавтомобіля марки «Daewoo Lanos», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, скасовано. Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2004 року випуску, державний номерний знакНОМЕР_1. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію за Ѕ частини зазначеного автомобіля у розмірі 42 687 грн 50 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість частки у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 3 015 грн, внесеної на депозитний рахунок суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2016 року № 153/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_6, у результаті чого 22 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу ОСОБА_2

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 55 Конституції Україниправа та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 17 грудня 2009 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1.

11 вересня 2010 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4, мають спільну дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

02 липня 2012 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та продав квартиру за 167 350 грн.

03 липня 2012 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_6, вартістю 173 381 грн.

ОСОБА_3 у позовній заяві вказав, що при купівлі квартири АДРЕСА_6, крім коштів, отриманих від продажу належної йому квартири АДРЕСА_1, було сплачено ще 6 031 грн, які є спільною сумісною власністю подружжя, тому відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України його частка в квартирі складає 965/100 частини, а частка, що є спільною сумісною власністю подружжя, складає 35/100 частини. У зв'язку із цим просив визнати за собою право власності на квартиру АДРЕСА_6 та стягнути з нього на користь відповідача 3 015 грн50 коп., які він вніс на депозитний рахунок.

Однак ОСОБА_4 зазначила, що починаючи з 01 жовтня 2008 року вони проживали з ОСОБА_3 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, шлюб зареєстрували 11 вересня 2010 року. Спочатку вони проживали в квартирі родички ОСОБА_3, потім орендували інше житло, а 17 грудня 2009 року за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, згодом, із метою покращення житлових умов, вони продали цю квартиру та купили квартиру АДРЕСА_6, яка є їх спільною власністю. Просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_3 із 01 жовтня 2008 року до дати реєстрації шлюбу - 11 вересня 2010 року, встановити факт придбання квартири АДРЕСА_1 у період їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, встановити факт належності на праві спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1 і грошових коштів, отриманих від її продажу, визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_6, визнати за сторонами право власності по Ѕ частини цієї квартири у порядку поділу майна.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню лише в частині вимог про розірвання шлюбу, а позов ОСОБА_4 - у повному обсязі.

Однак із зазначеним висновком суду першої інстанції обґрунтовано не погодився апеляційний суд, виходячи з такого.

За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 21 СК Українишлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексушлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому шлюбі, поширюється положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто під час застосування ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, у наслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ним спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

З огляду на викладене правильним є висновок апеляційного суду про те, що суд першої інстанції не врахував зазначених положень норм процесуального та матеріального права, роз'яснень і правових висновків Верховного Суду України та встановив факт придбання квартири АДРЕСА_1 у період проживання однією сім'єю без шлюбу та факт належності квартири на праві спільної сумісної власності, а також коштів, отриманих від продажу цієї квартири, та визнав за ними право власності по Ѕ частини на підставі свідчень свідків та фото з сімейного архіву, що, як правильно зазначив суд, не можна вважати повним, всебічним та об'єктивним дослідженням матеріалів справи, тобто висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд правильно установив, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2009 року належала ОСОБА_3 і придбана до реєстрації шлюбу, будь-яких доказів того, що ця квартира придбана за спільні сумісні кошти або за кошти, отримані від спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суду не надано, у результаті чого суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та визнання за ОСОБА_3 права особистої власності на квартиру АДРЕСА_2; стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартості частки у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 3 015 грн, внесеної на депозитний рахунок суду.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсації за Ѕ частини зазначеного автомобіля у розмірі 42 687 грн 50 коп., проти чого сторони не заперечували.

Зазначені висновки апеляційного суду є правильними і законними, адже підтверджується матеріалами справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.М.Ситнік

О.В. Ступак