Справа № 465/3127/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1251/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Федоришина А.В.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: представника позивача ОСОБА_2-адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, з участю третьої особи: Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання нікчемним акту розподілу часток (квартир, паркомісць) будинку, визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартири та паркомісць та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про право власності,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на квартири №1, №2, №5, №7, №8, №9, №11 та паркомісця №V, №VІ, №VІІІ, №ІХ, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул.Рудницького,11Б та належать на праві власності ОСОБА_5.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_6. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає ухвалу такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та неврахуванням судом першої інстанції обставин визначених ухвалою колегії суддів судової палати в у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015 року Стверджує, що висновок суду про необхідність застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно належне ОСОБА_5 є необгрунтованим. Суд постановив ухвалу не врахувавши роз»яснень наданих у п.3 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року, де зазначено, що згідно з п.1.ч.1 ст.152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Зважаючи на те, що позов ОСОБА_2 з наступним збільшенням позовних вимог є позовом немайнового характеру, застосування заходів забезпечення позову у виді арешту майна є неприпустимим. Стверджує, що суд першої інстанції не зазначив в ухвалі обставин, які б свідчили про те, що неприйняття зазначеного заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення такого позову. Суд першої інстанції вирішив питання забезпечення позову ОСОБА_2 про визнання нікчемним акту розподілу часток/квартир, пракомісь/ будинку №11-Б по вул.Рудницького у м.Львові не з»ясувавши яке відношення до оспорюваного ним акту має відповідач ОСОБА_5 , оскільки стороною такого вона не була. Застосовуючи заходи забезпечення позову у виді арешту майна власником якого є ОСОБА_5, суд першої інстанції не з»ясусував чи дійсно між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 існує спір якщо існує, то з яких правовідносин та на якій підставі він виник, а також якими доказами позовні вимоги ОСОБА_2А.( з врахуванням доповнення) обгрунтовані та чи достатні такі докази для обмеження прав ОСОБА_5 як власника майна, а також чи не спрямовані такі дії ОСОБА_2 на умисне обмеження прав ОСОБА_5 як власника майна шляхом зловживання своїми правами позивача. Зазначає, що ОСОБА_5 не має жодного відношення до укладення оспорюваного правочину, зважаючи на що такий не може стосуватися її прав та обов»язків. Майно на яке накладено арешт вона набула на підставі відповідних договорів купівлі-продажу. Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_2 майно на яке накладено арешт не є предметом спору, вимог щодо визнання права на це майно позивач не заявляв, а припущення викладені в заяві про забезпечення позову про те, що відповідачем ОСОБА_5 вчиняються дії щодо відчуження належного їй майна жодним чином не підтверджені та є надуманими, проте судом їх взято до уваги, внаслідок чого безпідставно обмежено ОСОБА_5 у праві власності. Просить скасувати ухвалу про забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши виділені матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 14 травня 2015 року з наступними уточненнями позовних вимог від 17 вересня 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання нікчемним акту розподілу часток (квартир, паркомісць) будинку № 11б по вул. Рудницького в м. Львові, визнання недійсними, виданих відповідачеві ОСОБА_5 свідоцтв про право власності на квартири: № № 2, 4, 5, 7, 8, 9, 11 та паркомісця № V, №VІ, №VІІІ, №ІХ, будинку 11б по вулиці Рудницького в м. Львові та скасування реєстрації речових прав на вищезазначені об»єкти ( а.с. 1- 2, 88-89).

15 жовтня 2015 року позивач подав заяву про забезпечення позову, яку уточнив 29 жовтня 2015 року( а.с.64-65, 67-70). В обгрунтування заяви про забезпечення позову зазначав, що він є замовником та співласником житлового будинку №11 б по вул.Рудницького у м.Львові, який розташований на двох земельних ділянках, одна з яких належить йому та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної приватної власності. Дані обставини стверджуються Державним актом на право власності на земельну ділянку, Декларацією про початок виконання будівельних робіт від 26.05.2011 року та Декларацією про готовність об»єкта до експлуатації від 25.12.2013 року. За домовленістю сторін розподіл часток(квартир, паркомісць ) у збудованому будинку повинен був здійснюватися на підставі акту розподілу часток. Однак відповідач ОСОБА_4 на підставі підробленого акту розподілу часток від 03.01.2014 року, який він не підписував, що стверджується висновком експерта №6/327 від 05.08.2015 року, передав свої майнові права на спірні приміщення своїй дружині ОСОБА_5, яка провела реєстрацію об»єктів нерухомості на себе та отримала свідоцтва про право власності, які він оспорює. Важає, що такими діями відповідачі порушили його майнові права, право власності на які він повинен був набути на підставі договору про спільну діяльність.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірні приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в майбутньому, оскільки право власності на майно відповідач ОСОБА_5 набула на підставі переходу майнових прав від свого чоловіка ОСОБА_4, а останній отримав вказане право на підставі оспорюваного позивачем акту розподілу площ від 03.01.2014 року.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду у зв»язку з наступним.

У відповідності до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз»яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи те, що позивач вважає, що в даному випадку порушені його майнові права, ним надано достаньо доказів, які підтверджують, що є підстави для забезпечення позову, він оскаржує правомірність набуття відповідачами права власності на спірні приміщення, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду в майбутньому з врахуванням реальної можливості відповідача ОСОБА_5 відчужити спірні приміщення.

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції обставин наведених в ухвалі Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015р. не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки позивачем подана заява про збільшення позовних вимог та судом першої інстанції з її врахуванням постановлено ухвалу про забезпечення позову.

Твердження апелянта, що суд при постановленні ухвали не врахував, що право власності відповідач ОСОБА_5 набула на підставі договорів купівлі-продажу та того, що вона не була стороною оспорюваного позивачем акту розподілу часток, колегія суддів вважає голослівним, оскільки на підтвердження таких доводів апелянтом не надано вказаних договорів, крім цього з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що підставою виникнення права власності у відповідача ОСОБА_5 є свідоцтва про право власності, а не договори купівлі-продажу, як стверджує апелянт (а.с.24-34).

Також необхідно зазначити, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, тобто діють на час розгляду спору судом та в разі відмови в задоволенні позову будуть скасовані, а тому твердження апелянта про порушення права власності відповідачки ОСОБА_5 не заслуговують на увагу.

У відповідності до ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд: відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, ухвала постановлена з додержанням закону, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити та залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 307 п. 1 ч. 2, 312 п. 1 ч. 1, 314 п. 4 ч. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: А.В.Ніткевич

ОСОБА_7