КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/1460/16-ц
Провадження №2/319/758/2016
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2016 року смт.Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Солодовнікова Р.С.,

при секретарі Костенко А.В.,

за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
До Куйбишевського районного суду Запорізької області 15 листопада 2016 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ПАТ «Українська залізниця» ( відповідач) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював з 2009 року у Виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця», 31 березня 2016 року уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового та приймав участь в антитерористичній операції. Під час перебування на військовій службі, дружина позивача ОСОБА_2 (представник позивача у справі), отримала лист від Трудівського кар`єру від 29.06.2016 року про припинення трудового договору з 04.04.2016 року на підставі наказу від 29.06.2016 року. При цьому виробничий підрозділ посилався на те, що ч.3 ст.119 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом зі відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації. Разом з листом надіслано наказ від 29.06.2016 року про припинення трудового договору. Дружина позивача звернулась за допомогою до військового комісару, який надіслав на адресу відповідача звернення про поновлення на роботі ОСОБА_1 , на що була надана відповідь, про те, що 10.05.2016 року виробничий підрозділ отримав контракт ОСОБА_1 , з 04.04.2016 року він був лише увільнений від виконання своїх обов`язків до отримання контракту, після чого звільнений з роботи. Листом ГУ Держпраці в Запорізькій області від 26.09.2016 року роз`яснено, що особливий період настав з моменту оголошення мобілізації і діє по цей час, та на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України. Листом ГУ Держпраці в Запорізькій області від 26.09.2016 року повідомлено про проведення перевірки виробничого підрозділу та встановлення порушення порядку звільнення та повідомлення про звільнення. Вважає, що позивача звільнено незаконно, оскільки контракт ОСОБА_1 було укладено в особливий період, в умовах виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Позивач на підставі ст.ст.47,116,119,235,237-1 КЗпП України, ст.ст. 20,23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» просить поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20 439,20 гривень та моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.

Представник позивача ОСОБА_2 у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві. Додатково надала відомості про розмір заробітної плати (матеріального забезпечення) позивача та довідку про проходження її лікування.

Представник відповідача подав заперечення проти позову, у яких він стверджує про порушення позивачем строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення на роботі, оскільки гарантії за ч.3 ст.119 КЗпП України на ОСОБА_1 не поширюються, у зв`язку з тим, що останній вступив на військову службу за контрактом на професійній основі, не в період виникнення кризової ситуації та дії особливого стану. Вважає, що протиправність дій відповідача не доведена, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У задоволенні позову просить відмовити.

Сторони у судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі.

Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі.

У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що сторони з 21 грудня 2009 року перебували у трудових правовідносинах.

31 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.

ОСОБА_1 , перебував на військовій службі у військовій частині пп НОМЕР_1 з 31 березня 2016 року до 04.04.2016 року, після чого на підставі наказу командира в/ч пп В005 №148 від 02.06.2016 року в період з 02 червня 2016 року по 15 вересня 2016 року брав участь в антитерористичній операції, що підтверджено відповідними довідками.

29 червня 2016 року наказом начальника виробничого підрозділу Трудівського кар`єру № 36/ ОС ОСОБА_1 звільнений із посади сторожа гірно дробильно-сортувального цеху за пунктом 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом.

Листом №451 від 29 червня 2016 року Виробничий підрозділ «Трудівський кар`єр» направив ОСОБА_1 за місцем проживання лист, в якому повідомив про припинення трудового договору, запропонував отримати трудову книжку та надав копію наказу № 36/ОС від 29.06.2016 року про припинення трудового договору, що позивачем не заперечується.

Позивач з 02 червня 2016 року по 15 вересня 2016 року брав участь в антитерористичній операції, приїхав у відпустку та у вересні 2016 року отримав трудову книжку, копію якої долучив до позову, де міститься запис про припинення трудового договору з відповідачем.

Як зазначено у позові, позивач вважає, що ним було дотримані строки подання позовної заяви, оскільки існували об`єктивні поважні причини, які позивачем у позові не зазначені.

Відповідно до ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного.

Згідно із ст.232 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Враховуючи те, що позивач отримав копію трудової книжки у вересні 2016 року, 21 вересня 2016 року надав ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність на здійснення представництва його інтересів в суді, отже позивач був обізнаний про припинення трудового договору, однак з позовом про поновлення на роботі до суду звернувся лише 15 листопада 2016 року.

Судом не встановлено наявність поважних причини, яки завадили позивачу або представнику позивача за довіреністю подати до суду позов про поновлення на роботі у встановлений законом строк, тому суд приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі із порушенням місячного стоку, встановленого ст.232 КЗпП України.

Як роз`яснено у пункті 4 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1991 року №9, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимоги, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

По суті позовних вимог судом встановлено наступне:

Згідно із пунктом 3 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно частини 4 ст. 119 КЗпП України за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Після чого, Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «;Про часткову мобілізацію», Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, оголошувалось про часткові мобілізації.

Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Відповідно до обов`язок проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Основними видами військової служби є: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.

Як випливає з матеріалів справи та змісту вказаних норм закону, позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану.

ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України 31 березня 2016 року, тобто поза оголошенням кризової ситуації, що загрожувала б національній безпеці, оголошенням рішення про проведення мобілізації або введенням воєнного стану.

Посилання позивача на Указ Президента «Про часткову мобілізацію», який нібито затверджений Законом від 15 січня 2016 року та встановлює особливий період є помилковими і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначений Указ затверджувався не в 2016 році, а в 2015 році Законом України №113-VIII від 15 січня 2015 року, відповідно до якого особливий період діяв з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

У зв`язку з цим, відсутні підстави для ствердження про порушення відповідачем при звільненні позивача положень ст. 119 КЗпП України, оскільки у даному випадку працівник за власної ініціативи, добровільно (як зазначено у пункті 1 контракту) уклав контракт про проходження військової служби на професійній основі.

Посилання позивача на листи Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації від 14.04.2016 року, Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 26.09.2016 року та інші, як на підтвердження дії особливого періоду на час укладання ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби, суд до уваги не приймає, оскільки вказані листи не є нормативно-правовими актами та надавались як відповідь на звернення чи роз`яснення без посилання на законодавство України, що регулює порядок введення особливого стану та проведення мобілізації.

Крім того, відповідно до заперечень відповідача, останнім також долучений лист Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 15.08.2016 року, в якому державний орган виклав протилежну позицію по спірному питанню, про те, що за нормами чинного законодавства та змісту контракту, який кваліфікується як вступ на військову службу на професійній основі, працівник ОСОБА_1 підлягав звільненню з роботи з моменту набрання чинності контракту.

Позиція позивача про дію особливого стану до прийняття рішення про демобілізацію також є неспроможною.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Оскільки у визначенні терміну особливий період, закріплене у ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не міститься положення, що в період «особливого періоду» включається і період до оголошення демобілізації, то суд не може погодитися з посиланням позивача про дію особливого періоду до часу оголошення президентом демобілізації.

Відсутність особливого періоду на момент укладення ОСОБА_1 контракту також свідчить абзац 2 пункту 1 Контракту, де зазначено, що позивач добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту (три роки), а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом. Отже, на момент укладання контракту особливий період не діяв, оскільки зазначена подія встановлює більш тривалі строки проходження військової служби за контрактом, які настають у випадку введення особливого періоду.

Суд також не приймає доводи позивача про порушення трудового законодавства під час його звільнення.

Так, положення ч.2 ст.47 КЗпП України про зобов`язання власника у день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи не поширюється на спірні правовідносини, оскільки звільнення працівника з ініціативи власника (ст.40,41 КЗпП України) та припинення трудового договору (ст.36 КЗпП України) є різними підставами припинення трудових відносин.

Доводи позивача про грубе порушення трудового законодавства щодо надіслання копії наказу про звільнення за місцем реєстрації відповідача є хибними. Оскільки у ситуації, яка виникла, враховуючи те, що позивач проходив військову службу за контрактом в зоні антитерористичної операції, де поштове сполучення не здійснюється, єдиним можливим способом повідомлення працівника про припинення трудового договору було направлення копії наказу за зареєстрованим місцем проживання працівника.

Судом встановлено, що за зверненням Більмацького бюро правової допомоги» Бердянського місцевого центу з надання безоплатної вторинної правової допомоги була ініційована перевірка дотримання вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 .

За результатами перевірки головним управлінням Держпраці у Запорізькій області відносно начальника виробничого підрозділу «Трудівсьий кар`єр» Касенко І.Г. складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.7 ст.41 КУпАП щодо порушення законодавства про працю, а саме гарантій працівника ОСОБА_1 , передбачених ст.119 КЗпП України.

Постановою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.7 ст.41 КУпАП України відносно ОСОБА_3 закрите, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом порушення трудових прав ОСОБА_1 не встановлено, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Враховуючи викладене, дослідивши надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь Держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 367 ЦПК України, ст. 1 ЗУ «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, ст.ст. 36,119,237-1 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення, шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Р.С.Солодовніков