Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/674/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Мельничик Ю. С.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

23.03.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Подорожненьска сільська рада Світловодського району, про заборону вчиняти певні дії, стягнення збитків та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, про заборону відповідачам вчиняти певні дії, про стягнення збитків у сумі 3 255 грн. та моральної шкоди у сумі 1 000 грн.

В обгрунтування своїх вимог зазначала, що вона є власницею земельних ділянок, що межують між собою та розташовані по АДРЕСА_1 де знаходиться придбаний нею житловий будинок. Сусідньою земельною ділянкою по АДРЕСА_2, користується ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4. У 2011 році За їхньою взаємною згодою між цими земельними ділянками були встановлені межі та закріплені на місцевості межовими знаками. Не виходячи за межові знаки, у 2011 році чоловік позивачки встановив бетонні стовпчики на належних їй земельних ділянках по межі із сусідньою земельною ділянкою.

У липні 2014 року відповідачами було зламано 21 бетонний стовпчик, внаслідок цих протиправних дій їй завдано збиток у сумі 1 470 грн., у зв'язку з чим вона вимушена була придбати та встановити нові стовпчики, вартість яких складає 85 грн. за штуку, всього на суму 1 785 грн.

Відповідачі, зламавши належні їй стовпчики, незаконно та самоуправно встановили на її земельних ділянках дерев'яні стовпчики, самовільно захопивши частину її земельних ділянок, що призвело до зменшення площ належних їй земельних ділянок, чим порушено її право власності на земельні ділянки.

Крім того, їй та членам її сім'ї відповідачі висловлюють погрози фізичною розправою, постійно чинять перешкоди у користуванні її земельними ділянками, влаштовують сварки, внаслідок яких вона та члени її сім'ї психологічно страждають, втратили спокій, стан її здоров'я погіршився, постійно відчуває страх за своє життя та життя своїх близьких, після сварок виникає безсоння та втрата працездатності. У зв'язку з цим їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 1 000 грн. у відшкодування.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2015 рокупозов задоволено. З урахуванням ухвали цього ж суду від 03 липня 2015 року про виправлення описки, зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинити вчиняти дії, спрямовані на порушення меж земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 та знаходяться по АДРЕСА_1 Світловодського району Кіровоградської області. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 3 255 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат: судовий збір в сумі 243,60 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 03 липня 2015 року зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинити вчиняти дії, спрямовані на порушення меж земельних ділянок, які належать ОСОБА_2, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0321 га, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2015 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2015 року в частині позову стосовно ОСОБА_4 скасовано. В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про заборону вчиняти певні дії, стягнення збитків, моральної шкоди та судових витрат відмовлено. В іншій частині рішення залишити без змін. Оскільки рішення суду ОСОБА_3 не оскаржувалось, то вказаним рішенням апеляційного суду не надавалось оцінки правильності рішення суду стосовно неї.

У лютому 2016 року ОСОБА_3, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, звернулась із апеляційною скаргою, в якій зазначила, що судом при постановленні рішення порушені норми матеріального та процесуального права, зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_3 в судове засідання до апеляційного суду не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, що вбачається з повідомлень з підписом про вручення поштових відправлень, про причину неявки суд не повідомила, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення позивачки та її представника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.319 ЦК України власність зобов'язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

За змістом ст. 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні.

Спори щодо додержання правил добросусідства - обов'язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103-109 ЗК і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст.23 Цивільного кодексу України, - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції з дотриманням ст.ст. 212 - 215 ЦПК України встановив фактичні обставини, що мають суттєве значення для її вирішення, надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_3

Судом встановлено і підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що позивачка на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 від 03 червня 2013 року та № НОМЕР_4 від 03 червня 2013 року є власницею земельних ділянок: з кадастровим номером НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, та з кадастровим номером НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0321 га, знаходяться за адресою АДРЕСА_1 і межують із сусідньою земельною ділянкою по АДРЕСА_2 в с. Подорожнє Світловодського району Кіровоградської області, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3

Межі між земельними ділянками сторін були встановлені у травні 2011 році за взаємною згодою землекористувачів, закріплені на місцевості межовими знаками.

Позивачка ОСОБА_2, не виходячи за лінію межових знаків, отже, на власних земельних ділянках, у 2011-2012 роках встановила 21 бетонний стовпчик по межі із земельною ділянкою, якою користується ОСОБА_3, оскільки між ними постійно виникали спори з приводу меж земельних ділянок. Вказані спори вирішувалися Подорожнянською сільрадою на користь ОСОБА_2

Проте, 23 липня 2014 року за участі відповідача ОСОБА_3 було порушено право власності ОСОБА_2 - власника суміжної земельної ділянки та пошкоджено (повалено) 21 бетонний стовпчик, чим позивачці завдано збиток у сумі 1470 грн., який складає вартість 21 бетонного стовпчика, що не підлягають відновленню, внаслідок чого ОСОБА_2 буде змушена придбати та встановити нові стовпчики, вартість яких складає 85 грн. за штуку, всього на загальну суму 1785 грн.

Крім того, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 у липні 2014 року самоправно було встановлено дерев'яні стовпчики на земельних ділянках ОСОБА_2 та захоплено частину належних останній земельних ділянок, чим порушено її право власності на землю шляхом обмеженння її права користуватися і розпорядження власним майном.

Земельні ділянки неодноразово перемірялися представниками сільської ради, і після оформлення ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на землю, що призводило до того, що позивачка змушена була змінювати свій життєвий уклад, розпорядок роботи, що негативно вплинуло на її трудові взаємовідносини. Через постійні сварки, в результаті яких позивачка та члени її сім'ї психологічно страждали, вона втратила спокій, відчуває страх за себе та своїх близьких, погіршився стан її здоров'я, що змушує її прикладати додаткових зусиль як у захисті свого права власності на землою, так і в організації свого життя.

Оскільки ОСОБА_3 є користувачем земельної ділянки, то зобов'язана дотримуватись вищезазначених норм права і нести відповідальність за дії, пов'язані з земельною ділянкою, якою вона користується.

Судом досліджені надані сторонами докази: копія технічної документації із землеустрою, з якої вбачається, що межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 закріплені на місцевості межовими знаками; - копія накладної № 5 від 23 березня 2011 року ПП Чорновола з якої видно, що ОСОБА_2 придбала залізобетонні виноградні стовпи у кількості 21 шт. загальною вартістю 1470,00 грн., довідка ПП Чорновола про те, що станом на 18 серпня 2014 року один залізобетонний виноградний стовпчик коштує 85,00 грн.; копія акта обстеження земельних ділянок від 27 березня 2012 року з якого видно, що межові знаки не порушувалися, бетоні стовпи, які поставила ОСОБА_2 не виходять за встановлені межові знаки, комісія прийшла до висновку залишити земельні ділянки землекористувачам без змін, враховуючи межові знаки; копія акта обстеження земельних ділянок від 23 липня 2014 року з якого вбачається, що на земельній ділянці, що знаходиться у власності ОСОБА_2 були розміщенні бетонні стовпи в кількості 21 шт. Сусідами було пошкоджено бетонні стовпчики в кількості 19 штук та повалені на огородні рослини, що спричинило шкоду власнику; копія акта обстеження земельних ділянок від 05 травня 2011 року з якого вбачається, що комісія за згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які використовують земельні ділянки, встановили межові знаки в кількості 2 шт., претензій щодо використання земельних ділянок в землекористувачів не має; копія акта обстеження земельних ділянок від 21 грудня 2011 року з якого вбачається, що на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 розміщенні бетонні стовпи в кількості 14 шт., які не виходять за межові знаки, що були встановлені за взаємною згодою між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 05 травня 2011 року, межові знаки ніхто не переносив та не знищував; копія повідомлення Подорожненської сільської ради від 21 липня 2014 року № г-111, з якого вбачається, що 27 березня 2012 року комісією щодо захисту прав землекористувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було здійснено обстеження та складено акт обстеження земельних ділянок, в якому зазначено, що комісія прийшла до висновку залишити земельні ділянки землекористувачам без змін, враховуючи межові знаки, які встановлювалися за взаємною згодою та запропоновано землекористувачам виготовити правовстановлюючі документи на земельні ділянки; копія повідомлення Подорожненської сільської ради від 25 липня 2014 року № с-126, з якого вбачається, що 27 березня 2012 року комісією щодо захисту прав землекористувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було здійснено обстеження та складено акт обстеження земельних ділянок, в якому зазначено, що комісія прийшла до висновку залишити земельні ділянки землекористувачам без змін враховуючи межові знаки, які встановлювалися за взаємною згодою, а також те, ОСОБА_3 незаконно установила дерев'яні стовпці на належній ОСОБА_2 земельній ділянці, яку вона як власник не може використовувати на свій розсуда; фотознімки городу ОСОБА_2, які містять зображення повалених бетонних стовпчиків та встановлених дерев'яних; копія повідомлення Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області від 31 липня 2014 року № 34/8639 про відсутність у діях ОСОБА_4 ознак вчинення кримінального правопорушення.

Цим доказам суд дав належну оцінку і зробив висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог з тих підстав, що внаслідок знесення і пошкодження бетонних стопчиків, які розмежовували їх суміжні ділянки та встановлення останньою дерев'яних стовпчиків з переміщенням раніше встановленої межі, з урахуванням наявних в матеріалах справи планів земельних ділянок, актів погодження меж з суміжними земельними ділянками, актів обстежень, з боку відповідача ОСОБА_3 відбулося порушення права володіння, розпорядження та користування належними позивачці на праві власності земельними ділянками, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

В частині розміру стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсації заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 1 000 грн., що відповідає ступеню тяжкості моральних страждань, вимогам розумності та справедливості.

Висновок суду є правильним та узгоджується з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Судом першої інстанції були досліджені витребувані зі Світловодського МВ УМВС матеріали перевірки заяви ОСОБА_2 від 23 липня 2014 року, відповідно яких 21 липня 2014 року під час проведення комісії з питання неправильної установки стовпчиків ОСОБА_4, який проживає разом з ОСОБА_3, землекористувачем суміжної земельної ділянки, завірив, що їх викопає та прибере зі своєї території, що в подальшому і зробив.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 і позовну заяву в частині позовної вимоги про зобов'язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у реалізації права позивача на користування та розпорядження належними позивачці земельними ділянками шляхом видалення самочинно встановлених відповідачем дерев'яних стовпів із території належних позивачці на праві власності земельних ділянок, розташованих за адресою АДРЕСА_1 залишено без розгляду, оскільки відповідачі самостійно видалили самочинно встановлені ними дерев'яні стовпи з території належних позивачці на праві власності земельних ділянок.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Як зазначено в пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено вказаним Законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати в даній справі документально підтверджені та доведені позивачем, тому суд першої інстанції з дотриманням закону дійшов висновку про нявність підстав для відшкодування таких витрат за рахунок відповідача.

Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що при його ухвалення суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 308 ЦПК України рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: