Номер провадження 2/754/4057/16
Справа №754/7389/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретаря судового засідання: Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму боргу з урахуванням 3% річних у загальному розмірі 12 940 671 грн., а також судовий збір в розмірі 6 890 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.03.2012 року ОСОБА_2 взяв на себе грошове зобов'язання перед позивачем на суму 400 000 доларів США. На підтвердження позичених грошей та обов'язку їх повернути до 01.04.2013 р. ОСОБА_2 написав розписку. Крім того, 01.08.2013 року відповідач ОСОБА_2 взяв на себе грошове зобов'язання перед позивачем на суму 50 000 доларів США. На підтвердження позичених грошей таобов'язку їх повернути до 01.11.2013 р. ОСОБА_2 також написав відповідну розписку. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав у зв'язку з чим виникла заборгованість, станом на 31.03.2016 р. відповідно до ставки НБУ курс долару становить 26,43 грн. Таким чином, загальна сума боргу становить 12 940 671 грн., яка складається з: 400 000 доларів США, що еквіваленто - 10 572 000 грн., 50 000 доларів США, що еквівалентно - 1 321 500 грн., 3% річних за користування коштами по першій розписці в період з 01.04.2013 р. по 31.03.2016 р. становить - 951 480 грн., 3% річних за користування коштами по другій розписці в період з 01.11.2013 р. по 31.03.2016 р. -95 691 грн.

31.03.2016 р. позивач у визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності звернувся з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 до Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення вищезазначеної заборгованості. Однак, 11 травня 2016 р. позивачу відмовлено у прийнятті позовної заяви в зв'язку з тим, що за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві, відповідач ОСОБА_2, зареєстрований за адресою, що територіально відноситься до Деснянського району м. Києва.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання за договорами позики і у визначені строки не повернув суму боргу в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що розписки від 30.03.2012 р. та від 01.08.2013 року не містять паспортних даних та ідентифікаційного номеру ні позичальника ні позикодавця, немає еквівалента у гривні суми боргу на дату складання розписки. Таким чином, представник відповідача вважає, що дані розписки не є належним доказом того, що відповідач ОСОБА_2 позичав у позивача ОСОБА_1 грошові кошти. Оскільки з розписки не можливо встановити, яка особа передала гроші, а яка отримала. Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог позивача та стверджує, що жодних правочинів з позивачем не укладав, та жодних зобов'язань на себе не брав. Також стороною позивача не було надано до суду письмового договору позики. Таким чином, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 не мав жодних підстав звертатися до суду з вказаним позовом до відповідача та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що 30.03.2012 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США строком до 01.04.2013 р., про що відповідач ОСОБА_2 написав відповідну розписку.

Крім того, 01.08.2013 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США строком до 01.11.2013 р., про що ОСОБА_2 написав відповідну розписку.

В текстах зазначених розписок міститься безумовне зобов'язання відповідача ОСОБА_2 повернути отримані від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в строк по першій розписці до 01.04.2013 року та по другій розписці до 01.11.2013 року, а також підтвердження їх отримання.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд критично ставиться до заперечень сторони відповідача щодо змісту зобов'язань, що виникли між сторонами, оскільки допустимими та належними доказами ці обставини доведені не були. В цьому підлягають застосуванню положення частини 1 ст. 218 ЦК України, згідно з якими заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Сторона відповідача, заперечуючи проти природи цивільних зобов'язань, що виникли між сторонами, не довела за допомогою письмових або інших допустимих доказів, що між сторонами взагалі не виникало ніяких зобов'язань.

З врахуванням цього, суд має однозначно визначити, що природою зобов'язання, що виникло між сторонами, є зобов'язання - договір позики, за яким відповідач зобов'язався повернути позивачу певну отриману від нього грошову суму.

Крім того, судом розяснювалось право сторони відповідача щодо заявлення клопотань, в тому числі і щодо проведення експертизи у випадку, якщо сторона відповідача заперечує факт написання розписок відповідачем, однак представником відповідних клопотань не заявлялось.

Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача.

Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та який є борговим документом.

Оскільки оригінали розписок перебували у позивача та вилучені судом лише в судовому засіданні, отже не були повернуті відповідачу позивачем на підтвердження сплати боргу, також, відповідачем не надано на підтвердження повернення боргу розписок складених позивачем - суд вважає, що дані обставини є підтвердженням наявності боргу на момент розгляду справи.

Припущення не можуть слугувати для суду приводом до їх обґрунтованого доведення за допомогою належних та допустимих доказів.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем жодним чином не виконані покладені на нього зобов'язання щодо сплати по грошовому зобов'язанню, тобто суму позики відповідач добровільно в обумовлений сторонами строк не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строку та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

Станом на 31.03.2016 р. загальна сума боргу відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 за договорами позики (ставка НБУ на 31.03.2016 р. по курсу долару становить 26,43 грн.) становить 12940671 грн., яка складається з: 400 000 доларів США, що еквіваленто - 10 572 000 грн., 50 000 доларів США, що еквівалентно - 1 321 500 грн. та 3% річних за користування коштами по першій розписці в період з 01.04.2013 р. по 31.03.2016 р. становить - 951 480 грн., 3% річних за користування коштами по другій розписці в період з 01.11.2013 р. по 31.03.2016 р. - 95 691 грн.

Відтак, суд вважає наявними всі законні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати, а саме сплачена сума судового збору у розмірі 6 890 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 625, 530, 1046, 1047, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 79, 88, 169, 209, 210, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних в розмірі 12940671,00 грн. та понесені судові витрати по справі зі сплати судового збору 6890,00 грн..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.12.2016 року.

Суддя : Н.Г.Таран