АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

22 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання порушеними норм права при укладені договору, визнання договору виконаним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року,

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати порушеними норми матеріального права при укладенні договору про надання відновлювальної кредитної лінії №196/60183 від 26 травня 2006 року, а саме регламент ст. 203, 215, 227 ЦК України, та визнати вказаний договір виконаним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 травня 2006 року вона уклала з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір про надання відновлювальної кредитної лінії №195/60183, за умовами якого 11,85% річних визначено фіксованою відсотковою ставкою для розрахунку відсотків за користування кредитом зі строком повернення 25.05.2013 р. Для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за вказаним договором вона 26 травня 2006 року уклала з відповідачем договір іпотеки №35.02-09/318.

Зазначила, що кредитні кошти були надані їй на споживчі цілі в іноземній валюті, чим порушено норми матеріального права, оскільки у сторін договору була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за договором.

Крім цього, у 2013 році їй стало відомо, що відповідач в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору та підвищив процентну ставку до 14% , чим порушив положення ст. 525, ч.2 ст.1056-1 ЦК України, ч.4 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», не здійснив жодної дії для уникнення конфлікту інтересів клієнта банку та відмовився змінити умови договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року та встановити порушення судом першої інстанції при розгляді даного позову ст. 19 Конституції України.

Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначила, що додаткову угоду №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №195/60183 від 26 травня 2006 року, якою передбачено збільшення процентної ставки до 13% , вона не укладала, з приводу чого прокуратурою Голосіївського району м. Києва порушено кримінальне провадження. При цьому у листах-попередженнях банку, надісланих у 2009 - 2010 роках, проценти за користування кредитним коштами визначені в розмірі 14% річних, що є доказом фальсифікації наданих відповідачем документів.

Судом першої інстанції не було досліджено обставини незаконності використання фізичною особою-резидентом готівкової іноземної валюти як засобу платежу без наявності індивідуальної ліцензії. При розгляді справи судом неправильно визначено правовідносини сторін та невірно застосовано законодавство, що регулює ці спірні правовідносини, які повинні визначатися за вимогами Закону України «Про захист прав споживачів».

Порушення судом діючого законодавства та нормативних документів призвело до неправильного висновку щодо дійсних правовідносин між сторонами та стало підставою для постановлення незаконного рішення.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Клопотання ОСОБА_1 від 22.03.2016 р., подане до канцелярії суду, про неможливість прибути до суду із м. Павлограда Дніпропетровської області, а також знаходженням її представника ОСОБА_2 в іншому судовому засіданні колегія суддів визнала необґрунтованим, а неявку останніх - як неявку без поважної причини.

При цьому колегія суддів взяла до уваги ту обставину, що представниками ОСОБА_1 є також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Доказів неможливості явки в судове засідання вказаних представників суду також надано не було ( а.с.166).

Заслухавши доповідь по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №195/60183.

За умовами вказаного договору кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами зі сплатою 11,85 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 99 900 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 25 травня 2013 року.

На забезпечення виконання умов вказаного договору, 26.05.2006 р. між сторонами було укладено договір іпотеки №35.02-09/318.

Відхиляючи доводи позивача щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором без отримання згоди позичальника, суд першої інстанції вважав встановленим факт досягнення згоди між сторонами на підвищення відсоткової ставки за укладеним кредитним договором до 13% річних.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи та наданим суду доказам.

Так, згідно додаткової угоди №1 від 02.08.2007 р. до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №195/60183 від 26 травня 2006 року, сторони дійшли згоди про збільшення кредитного ліміту заборгованості до 196 000 доларів США, а також збільшення процентної ставки до 13% річних (а.с. 131).

Вказана обставина встановлена рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.02.2015 року, залишеним без змін в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 р. (а.с.134-139).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Помилкове зазначення в попередженні банку від 30.04.2009 №35.05 -11/26-13869 про те, що кредитний договір №195/60183 від 26 травня 2006 року передбачав сплату 14% річних не є належним доказом на підтвердження доводів позивача.

Відповідно до повідомлення керівника Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 06.11.2015 р. №53/вх-12546, кримінальне провадження №0000013 від 23.01.2014 р. за ознаками складу злочину, передбаченого ст.355 ч.1 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову в решті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що умови укладеного між сторонами кредитного договору щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті без отримання індивідуальної ліцензії НБУ відповідали вимогам чинного законодавства України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 ст. 533 ЦК України).

Згідно зі ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Відповідно до вимог статей 5,11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національним банком України було розроблено Положення про порядок видачі ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент виникнення спірних правовідносин Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» було видано банківську ліцензію НБУ №5 від 29.12.2001 р. на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також Дозвіл №5-2 на право здійснення операцій з валютними цінностями.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на обов'язковість наявності індивідуальної ліцензії є необґрунтованим.

Відповідно до норм пп. «в» та «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції:

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідно до роз'яснень НБУ в листі від 07.12.2009 №13-210/7871-22612, законодавцем не визначено межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Щодо підпункту «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів, який передбачає необхідність наявності індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, слід зазначити, що дане положення не вимагає обов'язковість наявності індивідуальної ліцензії у Банку для здійснення кредитних операцій та сплати позичальником процентів і повернення кредиту.

Відповідно до визначення терміну, наведеного в п. 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого Постановою Правління НБУ 08.02.2000 №49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Таким чином, підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету на правовідносини сторін не поширюється.

За ініціативою позивача кредит було видано в іноземній валюті, а саме в доларах США, адже, згідно з ч.1 ст. 2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України.

Відповідно до ч.4 ст.6 цього Декрету фізичні особи - резиденти мають право купувати іноземну валюту в уповноважених банках та інших установах, що одержали ліцензію НБУ, або за їх посередництвом - у інших фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також у національного оператора поштового зв'язку, який одержав ліцензію Національного банку України.

За таких підстав позивач має всі законні підстави для того, щоб купувати, володіти та розпоряджатися коштами в іноземній валюті, а також виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором.

Судове рішення першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5174/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Хоменко О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.