У х в а л а

іменем україни

07 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визначення місця проживання дитини та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_6 щодо участі баби неповнолітньої дитини (онука) у вихованні та спілкуванні з нею, за касаційною скаргою ОСОБА_10, подану представником ОСОБА_11, та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9про визначення місця проживання дитини з батьком.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з березня 1997 року по березень 2012 року перебував з ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2010 року вони з ОСОБА_9 припинили шлюбно-сімейні відносини та проживають окремо, з цього часу син проживає з ним. Він створив всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Протягом всього часу син постійно вказує на своє бажання проживати з ним. З ОСОБА_9 у сина склались неприязні стосунки, наслідком яких стало погіршення стану його здоров'я. Після того, як син почав проживати окремо від матері, стан його здоров'я покращився. За таких обставин просив визначити місце проживання сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1з батьком.

У вересні 2015 року ОСОБА_10, як третяособа, яка заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_6 звернулась із позовом щодо участі баби неповнолітньої дитини у вихованні та спілкуванні з нею.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є рідною бабою ОСОБА_12. ОСОБА_6 в 2010 році вивіз дитину з Німеччини і протиправно залишив проживати в Україні. Близько 5 років вона систематично навідується до України з метою спілкування з онуком, проте ОСОБА_6перешкоджає в такому спілкуванні. Просила суд зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкод у спілкуванні онука з нею, встановити дні побачень з онуком та зобов'язати ОСОБА_6 надавати їй точну інформацію щодо фактичного місця проживання, навчання, перебування онука.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 лютого 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 лютого 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та в цій частині відмовлено у задоволенні позову. У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6та ОСОБА_9 з 15березня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 березня 2012 року шлюб між ними розірвано.

У період шлюбу сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Аугсбург (Федеративна Республіка Німеччина) народився їх син, ОСОБА_6 ОСОБА_12. На той час подружжя постійно проживало в Федеративній Республіці Німеччина. ОСОБА_6 ОСОБА_12 перебуває на постійному консульському обліку в Генеральному консульстві України в м. Мюнхені та зареєстрований громадянином України.

ОСОБА_13 ОСОБА_12 − ОСОБА_9, а також його баба − ОСОБА_10, постійно мешкають в Федеративній Республіці Німеччина.

У липні 2010 року батько дитини − ОСОБА_6 вивіз сина ОСОБА_12 до України з метою відвідування онуком бабусі ОСОБА_8 та мав повернутися з дитиною до Німеччини через два тижні, однак дитину не повернув, залишивши її з дідом та бабою − ОСОБА_7 та ОСОБА_8

На даний час дитина незаконно утримується без згоди матері на території України.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-2605/11 за позовом Окружного управління у справах молоді і сім'ї м. Аугсбурга Федеративної Республіка Німеччина, в інтересах якого діє Головне управління юстиції у Полтавській області, до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіка Німеччини, яке набрало законної сили 01 березня 2012 року, визнано незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_8 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Повернуто неповнолітнього ОСОБА_8 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до Федеративної Руспубліки Німеччина за адресою: АДРЕСА_2. Рішення суду в частині повернення дитини ОСОБА_8 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до Федеративної Республіки Німеччина допущено до негайного виконання.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2012 року по цивільній справі № 1609/5737/12 за позовом ОСОБА_14, в інтересах якого діє Головне управління юстиції у Полтавській області до ОСОБА_6 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_14 про визнання проживання неповнолітнього ОСОБА_15 на території України з батьком законним, визнання його таким, що прижився в новому середовищі в Україні задоволено позовні вимоги ОСОБА_14.

Визнано незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_15 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 Повернуто неповнолітнього ОСОБА_6 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Федеративної Руспубліки Німеччина за адресою: АДРЕСА_2. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду в частині повернення дитини ОСОБА_6 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Федеративної Республіки Німеччина допущено до негайного виконання.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2012 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2012 року. Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 січня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в даній цивільній справі.

Зазначені вище рішення судів в силу ч. 3 ст.61 ЦПК України є преюдиційними і встановлені ними обставини щодо неповнолітнього ОСОБА_6 ОСОБА_12 додатковому доказуванню не підлягають. Вказаними рішеннями встановлено, що неповнолітній ОСОБА_12 постійно проживав з батьками в Німеччині за адресою: АДРЕСА_2 та по липень 2010 року навчався у Міжнародній школі Аугсбурга. Починаючи з липня 2010 року незаконно утримується на території України батьком та дідом і бабою.

Під час примусового виконання виконавчого листа № 1609/5737/12, виданого Київським районним судом м. Полтави, про передачу ОСОБА_12 до Федеративної Республіки Німеччина, протягом 2012-2015 рр. державними виконавцями здійснювались виходи за місцем проживання ОСОБА_6 ОСОБА_12 − АДРЕСА_1 та до загальноосвітньої школи № 27 м. Кременчука, у якій він навчається. Державним виконавцям Кушко Кельвін пояснив, що відмовляється їхати до Німеччини.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України та застосовується в порядку, передбаченому нормами національного законодавства.

Статтею 16 Гаазької Конвенції визначено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Таким чином, виходячи з приписів статті 16 Гаазької Конвенції від 25 жовтня 1980 року, вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини, її забезпечення та піклування про неї, повинно вирішуватися після повернення дитини до країни попереднього проживання.

Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання.

За наявності вищезазначених обставин на підставі положень Гаазької Конвенції дитину необхідно негайно повернути до держави її постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб).

Згідно постанови Верховного Суду землі міста Мюнхена від 30 червня 2011 року встановлено, що повернення дитини ОСОБА_6 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію Федеративної Республіки Німеччини вважається обґрунтованим. Право на визначення місця проживання дитини, згідно § 1666 абз.1 німецького цивільного укладення, повинно бути позбавлено в обох батьків та це право необхідно передати вихователю. Завданням вихователя стане повернення дитини на територію Федеративної Руспубліки Німеччини, щоб з'ясувати в подальшому розгляд справи в суді нижчої інстанції города Аугсбурга щодо питання передачі батьківських прав чи їх частини обом батькам.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2012 року, яка насить преюдиційний характер в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК Українивстановлено, що рішенням ОСОБА_12 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який у липні 2010 року був вивезений до України на строк два тижні його батьком, ОСОБА_6 і з того часу та по сьогоднішній день не повернувся до Федеративної Республіки Німеччина, призначений адвокат ОСОБА_14, який 10 травня 2012 року звернувся до уповноваженого Центрального Органу України з заявою про сприяння повернення дитини − ОСОБА_12, та, з метою сприяння поверненню дитини довіреністю від 06 червня 2012 року уповноважив Центральне Відомство в Україні діяти від його імені чи призначити представника, який діятиме від його імені.

Крім того, Дільничим судом м. Аугсбург (сімейний суд) Федеральної землі Баварія винесено призначення опікуном від 22 червня 2012 року (реєстровий номер НОМЕР_1), відповідно до якого опікуном ОСОБА_12 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 призначений адвокат ОСОБА_14.

Рішення Верховного Суду землі міста Мюнхена від 30 червня 2011 року на даний момент не втратило своєї чинності та залишається невиконаним.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні даної справи пріоритетне значення має міжнародний договір, в даному випадку - Гаазька Конвенція 1980 року, для виконання положень якої ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається (стаття 23). Вирішення питання про визначення місця проживання дитини з батьком - ОСОБА_6, неможливе доти, доки не буле виконано як рішення Верховного Суду землі міста Мюнхена від 30 червня 2011 року, такі і рішення судів України щодо повернення дитини до попереднього місця проживання - Федеративної Республіки Німеччини.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 щодо участі баби неповнолітньої особи (онука) у вихованні та спілкуванні з нею, остання не надала суду належних та допустимих доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України на підтвердження обставин, викладених в позові, та які б підтверджували факт, що ОСОБА_6 чинить перешкоди ОСОБА_10 в спілкуванні з онуком, що в свою чергу давало б підстави для визнання її прав порушеними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними правовими висновками, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційних скарга доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційні скаргипідлягають відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_10, подану представником ОСОБА_11, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак