Провадження № 22-ц/779/778/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.06.2011 року між нею та відповідачем укладено договір дарування нежитлового приміщення, від здачі в оренду якого вона отримувала доходи. Вказаний договір укладено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Зокрема, тяжкою обставиною позивач зазначала втрату доньки, а в зв'язку із цим поганий емоційний та психоемоційний стан, тяжкий стан здоров'я, наявність в неї онкологічного захворювання та інших захворювань, які вона вважала невиліковними, постійна необхідність у витратах на лікування, а невигідними умовами - можливе вчинення продажу об'єкта нерухомості власником, а не дарування його. Посилаючись на ці обставини, а також на припинення надання їй відповідачем коштів від здачі в оренду цього приміщення, домовленість про що ними було досягнуто при укладенні правочину, просила задовольнити позов. Також вказувала на пропуск позовної давності з поважних причин, що зумовлено станом її здоров'я. Тому просила поновити його.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано поважними причини пропуску позовної давності та поновлено позивачу строк звернення до суду. Визнано недійсним договір дарування нежитлових приміщень площею 46,4 м. кв. по АДРЕСА_1 від 3 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за № 3-922.

Вирішено також питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом неповно з'ясовано всі обставини справи, не досліджено та не дано належної оцінки наявним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. Так, всупереч вимог ст. 257 ЦК України суд не прийняв до уваги, що позов пред'явлено до суду з пропуском позовної давності та натомість безпідставно цей строк поновив як пропущений з поважної причини. При цьому суд вважав такими поважними причинами хворобу позивача, на підтвердження чого нею представлено виписки з медичних закладів. Разом з тим, частина цих виписок містить дані щодо незначного періоду часу, протягом якого позивач хворіла. Частина ж взагалі не стосується предмету спору, оскільки містить інформацію про захворювання ОСОБА_2 до часу укладення оспорюваного договору.

Не відповідають дійсним обставинам справи і висновки суду щодо скрутного матеріального становища, внаслідок якого позивачем цей договір укладено. Так, позивач з листопада 2003 року є приватним підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність, основним видом якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна.

Крім того, суд прийшов до переконання, що договір укладено нею під впливом тяжких обставин, а саме стану здоров'я, оскільки остання вважала себе невиліковно хворою. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази такого її тяжкого стану здоров'я на момент укладення договору. Навпаки, наявні виписки медичної документації підтверджують, що в 2011 році ОСОБА_2 жодного разу не перебувала на лікуванні. Тим самим, судом не встановлено фактів, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема: що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах; для усунення або зменшення яких тяжких обставин нею укладено спірний договір. Аналогічно як і не доведено, що договір укладено на вкрай невигідних для неї умовах, чим скористався відповідач.

Також апелянт вважає безпідставним твердження суду про певну домовленість сторін про повернення позивачу коштів за оренду приміщення, оскільки в силу ст. 717 ЦК України договір дарування є безоплатним правочином, а за його умовами обдарований не має жодних зобов'язань майнового характеру перед дарувальником.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення даним вимогам закону не відповідає.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір укладено ОСОБА_2 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. При цьому саме такою тяжкою обставиною суд вважав її стан здоров'я, сприйняття нею захворювання смертельним та невиліковним, постійна необхідність здійснення витрат на лікування, а невигідними умовами - можливе вчинення продажу об'єкта нерухомості власником, а не дарування його. Також, що за станом здоров'я позивач не мала можливості займатися вирішенням цього питання, що при укладенні цього договору на користь свого родича розраховувала на продовження отримання щомісячних коштів від оренди цього приміщення (з приводу чого сторонами досягнуто домовленості та впродовж певного періоду ця домовленість відповідачем виконувалась), а також отримання підтримки від обдарованого. Тим паче, що кошти при даруванні були б отримані нею з оренди щомісячно, а продаж одноразово, що в її розумінні викликає труднощі в зберіганні та використанні значної суми коштів при її стані здоров'я та відсутності близьких родичів.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції 3 червня 2011 року між сторонами укладено договір дарування нежитлових приміщень, посвідчений державним нотаріусом Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за № 3-922.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передала у власність - подарувала ОСОБА_3, безоплатно, а ОСОБА_3, прийняв в дар нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 загальною площею 46,4 кв.м, що вбудовані в багатоповерховий будинок (а.с.6).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилалась на те, що вказаний договір укладено нею під впливом тяжких обставин, якими є, зокрема, смерть єдиної дочки, важкий після цього психологічний стресовий стан та перебування в хворобливому стані, у зв'язку із чим розраховувала на допомогу з боку відповідача. А також на вкрай невигідних умовах, оскільки відчужила безоплатно об'єкт, позбавивши себе єдиного доходу при постійній необхідності коштів для лікування у випадку продажу його.

Згідно частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тобто, такий правочини має дефекти волі і здійснюється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема, договору дарування.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-232цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, під тяжкими обставинами слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти певний правочин.

Для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК необхідна обов'язкова наявність двох умов: вчинення правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Як вбачається зі змісту договору (п.п.5,15,16) сторони гарантують, що вони уклали даний договір не внаслідок збігу тяжких обставин, договір не являється кабальною угодою; укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі. Правові наслідки укладення договору їм роз'яснено.

Виходячи із поняття вкрай невигідні умови правочину, що охоплює два моменти: об'єктивний та суб'єктивний, суд першої інстанції досліджував фізичний стан здоров'я позивача, який на її думку, спонукав укласти оспорюваний нею правочин. Відповідно судом були досліджені виписки з медичних карток хворої (а.с.10-17), довідка про її стан здоров'я (а.с. 9), свідоцтво про смерть доньки ОСОБА_6 (а.с. 7) .

Проте, з'ясовуючи дійсні обставини справи, суд дійшов необґрунтованого висновку про доведеність позивачем того, що правочин був вчинений вимушено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки не встановлено, що саме у зв'язку із станом здоров'я позивача та втратою близької людини необхідно було укласти оспорюваний договір дарування об'єкту нерухомості.

Відповідно не встановлено, для усунення або зменшення яких тяжких обставин, а саме несприятливого матеріального, соціального чи іншого становища в крайній їх формі, ОСОБА_2 уклала спірний договір.

При цьому колегія суддів враховує той факт, що донька позивача померла в грудні 2008 року, а оспорюваний договір укладено 03.06.2011 року. Крім того, долучена медична документація не містить жодних відомостей щодо стану здоров'я позивача на день його укладення.

Не спростовано обставини укладення договору дарування, зазначені в його тексті: добровільну згоду сторін, їх вільне волевиявлення та усвідомлення сторонами природи укладеного договору, тощо і поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Абсолютно неспроможними є також доводи позивача щодо укладення договору з умовою одержання від відповідача щомісячно коштів від здачі в оренду цього приміщення, виконання ОСОБА_3 такої домовленості впродовж тривалого періоду часу - до розірвання договору оренди.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що договір дарування є безоплатним правочином та не встановлює для обдарованого жодного обов'язку вчинення на користь дарувальника будь-яких дій як майнового, так і не майнового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На вказані вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та не встановив фактичні обставини справи, а саме, чи свідчать вказані позивачем обставини про вчинення правочину під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах в силу вимог ст. 233 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду, а судом не здобуто доказів існування саме в момент укладення оспорюваного договору крайніх форм несприятливого сімейного становища, а визнані судом першої інстанції обставини, що договір дарування, укладений 3 червня 2011 року під впливом тяжкої для дарувальника обставини та на вкрай невигідних умовах, які суд вважав встановленими та доведеними, ґрунтуються на висновках, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційним судом встановлено, що позивач є підприємцем, має на праві власності як об'єкти житлової, так і нежитлової нерухомості, в тому числі набуті впродовж 2012 - 2013 років.

Відповідно її твердження, що договір дарування укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки вона позбавлена можливості отримувати реальні доходи як з єдиного джерела таких, є надуманими і не можуть бути прийняті до уваги.

Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Що стосується позовної давності, то колегія суддів враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування позовної давності та відмову у задоволенні позовних вимог з цих підстав (а.с.29).

Позивачем відповідно подано до суду заяву про поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до суду за захистом порушеного права (а.с.79-80).

Однак, при застосуванні позовної давності судом першої інстанції не враховано норм матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, - скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук