Справа № 640/9850/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,

при секретарі - Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів комісії та купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447 за умовами якого комісіонер ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання щодо продажу квартири АДРЕСА_1 не менш ніж 3 000 000,0 гривень за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу (пункт 1.1, 1.3 договору комісії).

16.07.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 16.07.2010 за реєстровим номером 2406 та реєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2010.

ОСОБА_1 подала до суду позов про визнання вищезазначених договорів недійсними з підстав , передбачених ст. 230 ЦК України.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відносно неї було скоєно злочин ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які були засуджені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/3123/13 к від 25.09.2014 року. Цим вироком було засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за скоєння злочинів, передбачених ст. 190 ч.4 та ст. 355 ч.2 КК України.

ОСОБА_1 була визнана потерпілою від злочинів, скоєних вказаними особами щодо незаконного вибуття з її права власності вищезазначеної квартири. Позивач вважала, що відповідно до ст. 230 ЦК України договори, які укладені в результаті шахрайських дій відносно неї можуть бути визнані недійсними.

В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_6, яка повністю підтримала позовні вимоги.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про час та місце проведення судового засідання було сповіщені належним чином. Через канцелярію відповідач ОСОБА_3 подав клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 неодноразово протягом 2011 року зверталась до суду з позовами про визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними та долучив до матеріалів судової справи копії всіх відомих йому рішень судів з приводу недійсності укладених правочинів. Також посилався на п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, яка встановлює, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі зв`язку з відмовою позивача або укладання мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той же самий предмет з тих же самих підстав.

Також ОСОБА_3 подав клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності та заяву про всі відомі на час слухання справи судові рішення між цими ж сторонами з цього ж на його думку приводу.

Представник позивача ОСОБА_6 проти задоволення заявлених клопотань заперечувала. Подала письмові пояснення з цього приводу та клопотання про поновлення пропущеного строку, обґрунтовуючи своє клопотання тим, що саме 18.04.2016 року позивач дізналась про наявність змови ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про незаконне заволодіння її квартирою з вироку суду, який саме 18.04.206 року набрав законної сили. Просила поновити пропущений нею строк позовної давності з поважних підстав. Крім того, пояснила, що в поданому до суду повідомленні відповідача ОСОБА_3 є посилання на ухвалу судді Київського районного суду по справі 2018/2-1323/11, як на таку, що набрала законної сили та якою встановлено факт відсутності рішень судів щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу та комісії з підстав ст. 230 ЦК України. Також суд в цій ухвалі роз`яснив позивачці її право на звернення до суду з відповідним позовом на підставі ст. 230 ЦК України.

Суд критично оцінює подані відповідачем клопотання та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

26.12.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447 за умовами якого комісіонер ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання щодо продажу квартири АДРЕСА_1 не менш ніж 3 000 000,0 гривень за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу (пункт 1.1, 1.3 договору комісії).

16.07.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 16.07.2010 за реєстровим номером 2406 та реєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2010.

ОСОБА_1, не погоджуючись з вищезазначеними обставинами, звернулась до правоохоронних органів з заявою про злочин. Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/3123/13 к від 25.09.2014 року було засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за скоєння злочинів, передбачених ст. ст. 190 ч.4 та 355 ч.2 КК України. ОСОБА_1 була визнана потерпілою від злочинів, скоєних вказаними особами щодо незаконного вибуття з її права власності вищезазначеної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року по справі № 638/3123/13-к вирок було частково змінено відносно ОСОБА_5. Стосовно ОСОБА_2 вирок залишено без змін.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області по справі № 638/3123/13-к від 18.04.2016 встановлено фіктивність договору комісії та купівлі-продажу квартири ОСОБА_1, яка вибула з її права власності в результаті шахрайських дій ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Ухвала суду набрала чинності з 18.04.2016 року.

Позивач вважає ухвалу такою, що має преюдиційне значення, бо колегією суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області по справі № 638/3123/13-к встановлено: «Створивши таким чином шляхом обману і зловживання довірою умови для заволодіння майном потерпілих, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 після цього, незалежно від виконання або невиконання потерпілими умов договору позики, реалізували сумісний злочинний намір шляхом оформлення безгрошової і уявної оборудки по купівлі-продажу предмета комісії, в ході якої право власності переходило від потерпілих до ОСОБА_2, членів сім`ї ОСОБА_5, що дозволяло ОСОБА_5 і ОСОБА_2 або самостійно або опосередковано через фіктивних власників розпоряджатися даним майном».

ОСОБА_5 для фіктивної участі в уявній оборудки з придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 залучив свого батька ОСОБА_3, який не був обізнаний про його злочинні наміри.

В приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахової Г. І. по АДРЕСА_5, виконуючи відведену йому ОСОБА_5 роль, ОСОБА_2, не отримавши прямої згоди ОСОБА_1 на продаж її квартири в таємниці від неї використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з ОСОБА_1, уклав із ОСОБА_3 фіктивний договір купівлі-продажу, внаслідок чого майно потерпілої вибуло з її власності».

«Крім того, в порушення умов договору та вимог ст. 1022 ЦК України жодному із комітентів не було передано грошові кошти, одержані від продажу майна та не надано своєчасно для затвердження звіт комісіонера».

Таким чином, вироком суду, що набрав чинності, встановлено факт незаконного вибуття з власності ОСОБА_1 її квартири та фіктивного набуття права власності ОСОБА_3 права власності без сплати грошових коштів за квартиру, що їй належить.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином вироком суду доведено факт протиправного вибуття з власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 без її вільного волевиявлення, так як вона не мала наміру продажу своєї квартири, грошові кошти від її продажу не отримувала.

В силу приписів статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

В силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України факт злочинних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_5 підтверджується вироком суду та додатковому доведенню не підлягає, бо вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов`язковим для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України.

Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6статті 203 цього Кодексу.

Як на правові підстави для визнання договору комісії недійсним, позивач посилається на ст.230 ЦК України та зазначає, що цей договір нею було укладено внаслідок омани з боку саме ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які змусили позивача підписати договір комісії, при цьому під час укладання договору комісії і в подальшому вона не мала реальну мету відчужувати квартиру.

Відповідно до ст.230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним.

За умовами ч.1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину, навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України, що і підтверджується вироком суду, за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_2 маючи на меті незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1 навмисно спонукали її укласти договір саме комісії, за яким потім ОСОБА_2 від свого імені як сторона договору комісії і реалізував квартиру ОСОБА_1 ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 на таку реалізацію і без передачі їй грошових коштів за квартиру.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії комісіонер діє хоча і в інтересах комітента , однак від свого ім`я. Таким чином, ОСОБА_2 як сторона договору комісії і вчинив злочин щодо протиправного вибуття з права власності ОСОБА_1 квартири.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 визначено: «судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральними засадами суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих Конституцією України (ст.ст. 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Частиною 2 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі N З-рп/2010 від 27.01.2010 року правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. В Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп Конституційний Суд України зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо мають місце ущемлення прав і свобод громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції У країни не може бути обмежене.

В силу вимог ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідач не заперечував у поданих до суду клопотаннях щодо наявності ухвали судді Київського районного суду по справі 2018/2-1323/11, як на таку, що набрала законної сили та якою встановлено факт відсутності рішень судів щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу та комісії з підстав ст. 230 ЦК України. Суд вважає за таких обставин ухвалу належним доказом по справі.

Статтею 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Факт обману чи зловживання довірою може бути доведений вироком суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з поданих до суду документів ОСОБА_1 дізналася з вироку суду про порушення її права саме ОСОБА_2, який реалізував її квартиру, не отримавши від ОСОБА_3 будь -якої матеріальної компенсації та не передавши її ОСОБА_1 суму грошових коштів відповідно до укладеного договору комісії. Вирок суду набрав чинності 18.04.2016 року. Виконання правочину так і не почалося, оскільки як пояснила представник позивача ОСОБА_6 до теперішнього часу ОСОБА_1 мешкає у спірній квартирі. Відповідно до поданої до суду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.09.2016 року виселення ОСОБА_1 на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2014 р. та ухвали апеляційного суду Харківської області від 01.06.2016 р. до закінчення касаційного провадження зупинено.

Враховуючи вищезазначене, та той факт, що вирок по кримінальній справі був винесений 18.04.2016 року суд задовольняє клопотання представника позивача та поновляє строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочинів як такий, що був пропущений з поважних підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Таким чином, ОСОБА_2 який відповідно до вироку суду мав на меті незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1 у зв`язку з цією обставиною не мав необхідного обсягу прав щодо відчуження квартири, бо недійсний правочин не породжує юридичних насідків. Таким чином, укладений від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 також визнається судом недійсним.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 2 ст. 230 ЦК України встановлено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Однак, позивачем такі позовні вимоги до суду не заявлялись.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, судом встановлено факт змови ОСОБА_5 з ОСОБА_2 направленим на незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1 Вільного волевиявлення ОСОБА_1 на продаж її квартири за договором комісії не було. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які виявилися у шахрайських діях, квартира АДРЕСА_4 була відчужена згідно договору купівлі-продажу поза її волею.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Обставини шахрайських дій, а також вина ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України, були встановлені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року, який був змінений ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановивши наведені обставини, суд приходить до висновку, що вказані договір комісії та договір купівлі-продажу квартири є недійсними з моменту укладання цих договорів.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати недійсним договір комісії, укладений 26.12.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 16.07.2010 за реєстровим номером 2406 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2010.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551, 21 гривень сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551, 21 гривень сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Ніколаєнко