АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1621/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/1312/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Теребовлянського районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2, третя особа - ПАТ «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що17 липня 2010 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПП «Віп-Рент» був укладений договір добровільного страхування транспортних засобів №28-0101-5780-1406, предметом якого було страхування транспортного засобу «Opel» д.н. АА 8465 ІН. 03 липня 2011 року громадянин ОСОБА_2 в м.Тернополі по вул.Об»їзній, керуючи транспортним засобом марки «Кіа», д.н.з. НОМЕР_1, порушив вимоги ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем марки «Опель Astra», номерний знак НОМЕР_2, який знаходився під керуванням водія ОСОБА_3 та належить ПП «Віп-Рент». Цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Кіа» н.з. ВО 1755 АК була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Провідна». Позивач вказує, що сума різниці між страховим відшкодування, сплаченим страхувальнику ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та виплаченою сумою ПАТ «Страхова компанія «Провідна» підлягає відшкодуванню. 30 липня 2015 року позивачем було направлено до відповідача вимогу з проханням добровільно сплатити зазначену суму боргу, однак сума боргу станом на 24 липня 2015 року погашена не була. Просив стягнути з відповідача в свою користь 13452.82 грн. страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу та судові витрати.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено, у звязку з пропуском строку позовної давності.

ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» подало на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що позов було пред»явлено про стягнення з винної особи виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, а не суброгації, як помилково вважав суд. Судом першої інстанції не враховано, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту, коли ПрАТ «СК «Провідна» виплатила ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» частину суми в розмірі 49 490 грн., а саме, з 25 липня 2012 року, а позов пред»явлено 24 липня 2015 року, тобто, в межах строку позовної давності. Також, в даному випадку мало місце переривання строку позовної давності, оскільки позивачем вживалися заходи позасудового врегулювання спору. Просив скасувати рішення та прийняте нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні в режимі відео конференції представник апелянта - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03 липня 2011 року о 13 год. 30 хв. громадянин ОСОБА_2 в м.Тернополі по вул.Об»їзній, керуючи транспортним засобом марки «Кіа», д.н.з. НОМЕР_1, порушив вимоги пункту 13.1, 12.1, 2.3.б, 15 ПДР України, а саме: не дотримавшись безпечної швидкості та дистанції, не справився з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем марки «Опель Astra», номерний знак НОМЕР_2, який знаходився під керуванням водія ОСОБА_3 та належить ПП «Віп-Рент».

Згідно постанови Теребовлянського районного суду від 23 серпня 2011 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Згідно довідки про обставини ДТП від 13 липня 2011 року автомобіль марки «Опель Астра», номерний знак НОМЕР_2 отримав наступні механічні пошкодження: задня права частина, центральна частина, задня ліва частина.

Згідно довідки ремонтна калькуляція БМ-0022 від 19 липня 2011 року вартість ремонту після ДТП автомобіля марки «Опель Астра», номерний знак НОМЕР_2, становить 63309 грн. 42 коп.

01 лютого 2010 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПП «Віп-Рент» в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір № 28-0101-5780-1406 добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами.

Власником автомобіля марки «Опель Астра», номерний знак НОМЕР_2, є ПП «Віп-Рент» (свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії ААС № 658717). На момент ДТП вказаним автомобілем на відповідній правовій підставі керував ОСОБА_3

23 грудня 2011 року власник автомобіля марки «Опель Астра», номерний знак НОМЕР_2 ПП «Віп-Рент» звернулося до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування на підставі договору страхування та страхового акту № ДККА-8827 та розрахунку суми страхового відшкодування.

Позивач на виконання умов договору страхування, на підставі страхового акту № ДККА-8827 та розрахунку суми страхового відшкодування, перерахував на рахунок, визначений страхувальником, суму у розмірі 62942 (шістдесят дві тисячі девятсот сорок дві) грн. 82 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 9903 від 12 жовтня 2011 року та платіжним дорученням № 9904 від 12 жовтня 2011 року.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Перехід прав страхувальника до страховика після виплати страхового відшкодування здійснюється на підставі договору, за яким страхувальник передає свої права страховику і приймає на себе зобовязання сприяти останньому в здійсненні його суброгаційних прав. Страхувальник передає свої права на добровільній основі. При цьому права вимоги передаються в тім же обсязі, в якому вони могли б бути здійснені самим страхувальником.

У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику. Тому, якщо страхове відшкодування лише частково погашає спричинені потерпілому збитки, то до заподіювача шкоди є можливість предявлення двох вимог: перша вимога страховика в розмірі виплаченого потерпілому страхового відшкодування, друга вимога потерпілого в розмірі тієї частини завданої шкоди, яка не була покрита страховим відшкодуванням. Заподіювач шкоди може висувати проти страховика лише ті вимоги (заперечення), які він має до потерпілої особи.

При суброгації до страховика переходить лише частина вимоги страхувальника до заподіювача шкоди, яка дорівнює розміру страхового відшкодування. Таким чином, розмір страхового відшкодування має визначатися за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не вправі вимагати від заподіювача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику з порушенням умов договору страхування. Якщо розрахунок здійснювався за іншими правилами, ніж зазначено в договорі страхування, то при визначенні розміру вимоги страховика, який підлягає задоволенню, до заподіювача шкоди із суми, виплаченої страховиком страхувальнику, виключається виплата, не передбачена договором.

Відповідно до п.п.1, 2 ст.9 Закону України «Про страхування» страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Відповідно до ст.993 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до п.п.16, 17 ст.9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те що позивач ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» мало право на стягнення з відповідача 13452 грн. страхового відшкодування в порядку суброгації.

Згідно розяснень, що міститься у п.27 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв'язку з порушенням умов договору страхування. Проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов'язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику.

Відповідна правова позиція міститься у висновку ВСУ щодо застосування вказаних норм права (постанова від 02 грудня 2015 року справа № 6-895цс15).

З матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності та просить застосувати загальну позовну давність тривалістю у три роки, відмовивши позивачу з цих підстав у задоволенні позову.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта про те, що виплата страхового відшкодування відбулась 25 липня 2012 року, а тому перебіг строку позовної давності спливає 25 липня 2015 року, оскільки при суброгації перебіг строку позовної давності обчислюється з моменту виникнення страхового випадку.

Так, строк дії для суброгації по даній справі розпочався 03 липня 2011 року, а закінчився 03 липня 2014 року, тобто, вже 03 липня 2011 року розпочався строк позовної давності, який закінчився 03 липня 2014 року. До вказаного періоду представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» не звертався до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а звернувся до суду 24 липня 2015 року з позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тобто після спливу строку встановленої законом позовної давності.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про застосування при вирішенні вказаного позову про право зворотної вимоги страховика в порядку регресу, так як воно не ґрунтується на законі.

Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено аргументів, які б переконливо доводили безпідставність тверджень відповідача ОСОБА_2 про пропуск строку позовної давності при зверненні до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації. Посилання апелянта на переривання перебігу позовної давності колегія до уваги не приймає, оскільки підстави, визначені ст.264 ЦК України, в даному випадку відсутні.

Крім цього, колегія судді не приймає до уваги посилання апелянта на те, що позов пред»явлено про відшкодування коштів в порядку регресу, а не суброгації, оскільки в мотивувальній частині позовної заяви позивачем викладено положення ст.993 ЦК України, яка регулює перехід права вимоги саме в порядку суброгації.

Також колегія суддів критично оцінює твердження апелянта про те, що у разі застосування судом до вказаних правовідносин терміну «регресу» позовна давність строком три роки для звернення до суду у позивача не минула.

Так, беручи до уваги хибне тлумачення представника позивача про вказане ним право зворотної вимоги страховика в порядку регресу, строк обчислення позовної давності обчислювався б з моменту виплати страхового відшкодування, тобто з 12 жовтня 2011 року, хоча, і у цьому випадку позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» відхилити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5