Справа № 185/7182/16-ц
Провадження № 2/185/3880/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2016 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Палюх Т.Д., за участю секретаря - Таран Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" до ОСОБА_1 про виселення,
Позивач ТОВ "Ключове рішення" звернувся до суду із позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 23.03.2011року він отримав у власність квартиру № 56 житлового будинку № 24 по вулиці Гагаріна в м. Павлограді Дніпропетровської області на підставі договору купівлі- продажу між ним і відповідачем ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 зареєстрованого у реєстрі за № 202. Право власності позивача 27.11.2011року зареєстроване в КП "Павлоградське міжміське бюро технічної інвентарізації".
19.04.2012року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений попередній договір № 670 та договір оренди квартири № 670 з пільговою ставкою орендної плати з метою фінансового сприяння виконання відповідачем зобов"язань за попереднім договором.
Протягом дії вказаних правовідносин відповідач неодноразово порушувала фінансові зобов"язання за вказаними договорами, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, а також заборгованість по сплаті комунальних платежів.
Позивач здійснив спробу отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання в квартирі відповідача.
На виконання ч.1.ст.109 ЖК України позивач направив відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку, однак останній проігнорував ці вимоги.
Відповідач не має права на надання йому іншого житлового приміщення при виселенні відповідно до ст. 114 Житлового кодексу України, тому позивач з метою захисту свого права власності на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України просить суд виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири, загальною площею 34,20 кв.м., житловою площею 16,90 кв.м., яка розташована за адресою м. Павлоград Дніпропетровської області, вул ГагарінаАДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.
Представник позивача в судове засідання не з"явився, просив розглянути справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає правилам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири № 56 житлового будинку № 24 по вулиці Гагаріна в м. Павлограді Дніпропетровської області на підставі договору купівлі- продажу( а.с.4-5).
Відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 попереднього договору № 670 від 19 квітня 2012року продавець( позивач) зобов"язується продати, а покупець (відповідач) купити у строк не пізніше 01 січня 2022року на умовах, зазначених у договорі, жиле приміщення, розташоване за адресою: м. Павлоград Дніпропетровської області, вул ГагарінаАДРЕСА_1, загальною площею 34,20 кв.м. Відповідно до п.5 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу та в забезпечення виконання свого зобов"язання покупець сплачує продавцю 440грн. щомісяця до моменту укладення сторонами договору купівлі - продажу( а.с.6).
Судом встановлено, що 19.04.2012року сторони уклали договір оренди № 670 вищевказаної квартири, за яким позивач, як орендодавець, передає відповідачу, як орендарю, в оренду вказану квартиру, за плату в розмірі 10 грн. щомісячно, на строк по 23.03.2021року, для проживання( а.с.7-9). Відповідно до п.7.4. договор оренди може бути достроково припинений за ініціативою орендодавця при виникненні обставин, зазначених у пункті 4.2. цього договору, зокрема: невиконання орендарем обов"язку здійснювати орендні платежі, вносити плату за комунальні та інші послуги.
В матеріалах справи міститься ксерокопія претензії від 04.08.2016року № 1, згідно якої позивач повідомив відповідача, що станом на 01.08.2016року вона має заборгованість за оренду за період більше ніж 60 днів, в сумі 230грн. згідно наведеного розрахунку, чим порушила п.2.2.договору оренди, що тягне за собою розірвання договору оренди згідно п.7.4., крім того, вона припинила перераховувати платежі за попереднім договором № 670 і станом на 01.08.2016року заборгованість складає 10 120грн, тому позивач розриває договір оренди та попередній договір і просить відповідача добровільно звільнити в 5-денний строк орендоване приміщення( а.с.10-11).
Разом з тим, доказів про вручення відповідачу вказаної претензії позивач суду не надав.
В матеріалах справи міститься ксерокопія повідомлення позивача відповідачу від 30.05.2016року, яке відправлено рекомендованим листом 01.06.2016року, про що свідчить реєстр відправлень, в якому позивач вимагає від відповідача протягом 30 днів з дня отримання повідомлення звільнити вищевказану квартиру( а.с.12-13).
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Як вбачається з матеріалів справиАДРЕСА_2 житлового будинку № 24 по вулиці Гагаріна в м. Павлограді Дніпропетровської області не була придбана відповідачем за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою.
Ствердження позивача про те, що статею 14 ЖК Української РСР передбачений вичерпний перелік осіб, яким надається при виселенні інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідача, є помилковим, оскільки згідно ст. 115 ЖК України законом може бути передбачено й інші випадки виселення громадян з наданням іншого жилого приміщення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожний має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" наголосив на загальних принципах, а саме: що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв"язків з конкретним місцем.(40).Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла( 41). Втручання у право особи на поваги до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві", інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного і безпечного місця в суспільстві. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа має в принципі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(44).
Враховуючи, що відповідач проживала в вищевказаній квартирі до укладення нею договору купівлі - продажу з позивачем, що й потягло укладення договору оренди житла, проживає в ній і по теперешній час, суд вважає, що вказана квартира і є її "житлом" в розумінні загальних принципів.
Позивачем не викладено обставини, які побудили відповідача продати свою позивачеві, тому суд позбавлений можливості дати їм оцінку. Однак за будь-яких умов наявність заборгованості відповідача за оренду в сумі 230грн. не може вважатися співрозмірною такому заходу, як виселення.
Оцінюючи всі докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутністьзаконних підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.10,11, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
У позові товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги та/або заяви про скасування заочного рішення, якщо така скарга та/або заява не подавались. У випадку подання апеляційної скарги або заяви про скасування заочного рішення набирає чинності після розгляду справи судом апеляційної інстанції, або після перегляду заочного рішення судом, який його постановив, якщо рішення не було скасоване або змінене.

Суддя Т. Д. Палюх