Справа № 502/1781/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді - Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Кітреску О.М., Скрипкіної А.Ю.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Кілійська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування

про

визнання особи такою, що втратила право користування житлом

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги зазначила, що на підставі рішення суду вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Гагаріна, 14. 18.04.2013 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання дружині її сина ОСОБА_2 З грудня 2014 року на ґрунті відсутності подальшого взаєморозуміння та розходження поглядів на побутові відносини, сімейні стосунки між позивачем та відповідачем були припинені. ОСОБА_2 на момент подачі позову мешкає окремо зі своєю сім'єю. В звязку з тим, що позивач з відповідачем не контактує на протязі більш ніж півтора роки та не підтримує жодного звязку, вона на підставі ст. 391 та ч. 2 ст. 405 ЦК України просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування належним їй житловим приміщенням за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Гагаріна. 14, оскільки реєстрація відповідача перешкоджає розпоряджатись позивачу належним їй майном.

Заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 підтримала в судовому засіданні та додатково пояснила, що під час проживання ОСОБА_2 у неї вдома. між ними стали виникати сварки та склались неприязні стосунки. Невістка з її сином та двома неповнолітніми дітьми періодично проживали то на квартира то приходили жити до неї. Востаннє відповідач жила у неї вдома у серпні 2015 року, коли син позивача був на заробітках.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти позову та в обґрунтування заперечень в судовому засіданні пояснила, що твердження позивача про те, що вона півтора роки не проживає в її будинку, не відповідають дійсності і спростовується її зверненням до міліції у липні 2015 року з приводу того, що ОСОБА_1 не пускає її до будинку та не повертає її особисті речі. Відповідач не перешкоджає позивачу у користуванні її будинком, а навпаки позивач створювала умови, які унеможливлюють спільне проживання, оскільки зачиняла двері від кухні, і вона не могла приготувати малим дітям поїсти та була змушена тимчасово проживати у родичів та знайомих.

На підставі викладеного відповідач просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, в процесі з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого 15.03.20111 р. за № 29300656 КП «РБТІ та РОН», на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21.12.2010 р. у справі № 2-3999/2010, за ОСОБА_1 зареєстровано 15.03.2011 р. за реєстраційним номером 30050509 право власності на житловий будинок за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Гагаріна, 14 /а.с. 8-9/.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради від 12.08.2016 р. за № 4002, ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та до складу її сім'ї входить чоловік ОСОБА_3 /а.с. 7/.

Як вбачається з паспорту ОСОБА_2 та відповіді Кілійського РС ГУДМС України в Одеській області, її місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. з 18.04.2013 р. /а.с. 14, 20/.

Згідно акта, складеного 11.08.2016 р. депутатом Кілійської міської ради ОСОБА_4 ОСОБА_2 прописана за адресою: м. Кілія, вул. Гагаріна, 15, але більше року тут не проживає. Цей факт підтверджують сусіди: 1/ ОСОБА_5; 2/ ОСОБА_6 /а.с. 6/.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданої 22.05.2015 р. Кілійським РС ГУДМС України в Одеській області за вих. № 663, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, Гагаріна, буд. 14 /а.с. 25/.

Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 157903, виданого 26 квітня 2012 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 20, після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_9, дружині присвоєне прізвище «Комендантова» /а.с. 27/.

Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД № 352823, виданого 25 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 226, батьками ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, записано ОСОБА_8 та ОСОБА_2 /а.с. 28/.

Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД № 437280, 20 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 196, батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, записано ОСОБА_8 та ОСОБА_2 /а.с. 29/.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_11 дав показання, відповідно до яких вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 і знає відповідача ОСОБА_2 як її невістку. За адресою проживання позивача свідок не бачила ОСОБА_2 майже два роки.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_12 дав показання про те, що їй відомо про існування між сторонами по справі конфліктної ситуації. Раніше відповідач проживала у позивача і свідок це бачила, оскільки проживає через один будинок від будинку позивача. Минулого року за адресою позивача свідок ОСОБА_2 не бачила.

Допитаний за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_13 дав показання про те, що вона доводиться кумою відповідачу і їй з розмов з ОСОБА_2 відомо, що її свекруха ОСОБА_1 під час проживання у неї, закривала кухню, не давала ОСОБА_2 можливості готувати їжу. В звязку з цим в серпні минулого року вони знайшли їй квартиру. Крім того, ОСОБА_2 близько місяця жила у неї. Коли свідок приходила до куми під час її проживання у свекрухи, то бачила, що та з нею не розмовляє.

З висновку, складеного дільничним інспектором міліції Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області 19.07.2015 р. з розгляду матеріалів ЖЄУ № 2208 вбачається, що 18.07.2015 р. до Кілійського РВ надійшло повідомлення ОСОБА_1 про неправомірні дії її невістки ОСОБА_2 В ході перевірки встановлено, що 18.07.2015 р. приблизно о 10-ій годині ОСОБА_1 знаходилась на роботі, де їй на мобільний телефон зателефонував її чоловік ОСОБА_3, який повідомив, що їх невістка ОСОБА_2 вчинила з ним сварку та ламає вхідні двері. Після цього ОСОБА_1 приїхала до себе додому, де побачила, що її невістка ОСОБА_2 свариться з її чоловіком ОСОБА_3, після чого повідомила про це в міліцію. Опитана ОСОБА_2 пояснила, що її свекор ОСОБА_3 замкнув двері на спільній кухні на ключ, які вона відчинила, щоб приготувати свої малим дітям поїсти і ні з ким вона не сварилась, а була розмова на підвищеному тоні.

З висновку, складеного дільничним інспектором міліції Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області 19.08.2015 р. з розгляду матеріалів ЖЄУ № 2231 вбачається, що 21.07.2015 р. до Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява ОСОБА_2, яка мешкає в м. Кілія, вул. Гагаріна, 14, про те, що, її свекруха ОСОБА_1 не повертає її особисті речі. В ході перевірки було встановлено, що на протязі 2 років ОСОБА_2 проживала в одному будинку зі своєю свекрухою ОСОБА_1 Опитана ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 без будь-яких причин забрала у неї ключі від половини будинку і не пускає її проживати зі своїми неповнолітніми дітьми, а також не повертає особисті речі. Опитана ОСОБА_1 пояснила, що у неї склались неприязні стосунки зі своєю невісткою ОСОБА_2, в звязка з чим вона забрала ключі від свого будинку, а також особисті речі ОСОБА_2 вона віддавати не збирається, оскільки вона придбала їх за свої грошові кошти.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Як зазначено в ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Судом встановлено, що реєстрація права власності позивача на нерухоме майно житловий будинок, в якому зареєстровано місце проживання відповідача, була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення на підставі рішення суду, тому вона є власником відповідного нерухомого майна.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Разом з тим, ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачає, що власність зобов'язує.

Також судом встановлено, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на положення ст. 391 та ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тобто зазначена стаття передбачає можливість звернення власника з негаторним позовом до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні права власності. Метою цього позову є усунення будь-яких перешкод, які чиняться власнику майна, хоча б ці порушення й не повязані з правом володіння майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноваження розпорядження та (або) користування належним йому майном. Для задоволення негаторного позову необхідно довести протиправність поведінки осіб, які перешкоджають власникові користуватись власним майном.

Згідно ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З досліджених доказів в судовому засіданні встановлено, що відповідач має намір проживати у житлі позивача, в якому зареєстроване її місце проживання, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод не має можливості проживати у ньому в звязку з чим змушена періодично проживати у іншому житлі.

Вказані обставини визнані сторонами, в звязку чим в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає в житлі позивача через поважні причини, зокрема перешкоджанням у цьому позивачем, тому відсутні підстави для задоволення позову на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З наведених положень законодавства слідує, що право на судовий захист має особа у разі доведеності факту порушення, невизнання або оспорювання її прав іншими особами відповідачами.

Така само для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом на підставі ст. 391 ЦК України, позивач зобовязаний довести порушення його права як власника майна іншою особою, в тому числі особою, яка має право ним користуватись.

Позивачем доказів порушення її прав відповідачем внаслідок наявного у неї права на користування житлом, належним позивачу, суду не надано, в звязку з чим за вказаними підстави позов також задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, в звязку з чим відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст.3, 10,11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст. ст. 15, 16, 405 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Кілійська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_14