Справа № 355/1241/16-ц Головуючий у І інстанції Лисюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/6272/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 07.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітній дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, щомісячно у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), а також аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача до досягнення ОСОБА_6 трирічного віку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 21 лютого 2009 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого у них народилося троє дітей. Вказувала, що на даний час вони проживають разом, проте спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети і відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей добровільно не надає. При цьому вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач є особою працездатного віку з регулярним доходом, інших аліментних зобовязань не має, тому має можливість забезпечувати дітям та їй матеріальну підтримку у вигляді аліментів у частці від свого доходу.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року вимоги позову в частині стягнення аліментів на утримання позивача у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача до досягнення дитиною трирічного віку залишено без розгляду.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісяця у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісяця у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, щомісяця у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід часткового задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що сторони з 21 лютого 2009 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося троє дітей, а саме: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що родина проживає разом у ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивач перебуває у відпустці по догляду за донькою ОСОБА_6 до досягнення нею трьох років, не працює.

Відповідач працює провідним інженером у виробничому підрозділі центру регіональних перевезень пасажирів регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», щомісячно отримує заробітну плату, тобто має регулярний дохід.

В суді першої інстанції ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 належним чином не виконує свої батьківські обовязки, матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання трьох дітей не надає, хоча вони потребують такої допомоги з огляду на їх вік, потреби в забезпеченні нормального харчування, одягу, тощо.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти проживають та фактично знаходиться на утримані позивача, тому вона має передбачене законом право на їх утримання, а відповідач спроможний надати таке утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) на кожну дитину.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Згідно вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином вказані норми матеріального і процесуального права встановлюють обовязок батьків утримувати своїх дітей до досягнення повноліття з урахуванням істотних обставин, що можуть впливати на розмір такого утримання, і це повинно бути доведено сторонами спору належними та допустимими доказами.

Отже, встановивши ту обставину, що в сторін є малолітні діти, які проживають з позивачем та фактично знаходяться на її утриманні, а відповідач є особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, має регулярний дохід і спроможний надати матеріальну допомогу на належному рівні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності покладення на нього аліментного зобовязання.

Однак, розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання малолітніх дітей, є дещо завищений з огляду на таке.

Згідно положень ч. 3 ст. 128 КЗпП України, ч. 4 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у даному випадку аліменти якраз стягуються на малолітніх дітей, а тому розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70%. Тобто розмір відрахувань із заробітної плати ОСОБА_2, з урахуванням аліментів, які просила стягнути на свою користь ОСОБА_3 не повинен перевищувати 70%, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» та узгоджується з розясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Враховуючи, що за рішеннями суду з ОСОБА_2 підлягає стягненню 75 % від усіх видів його заробітку (доходу), апеляційний суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру аліментів до 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу), що не поставить його в скрутне матеріальне становище і не позбавить можливості повноцінно утримувати себе.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач несе всі матеріальні витрати по утриманні дітей ґрунтується на припущеннях, не підтверджується належними та допустимими доказами, що заборонено в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, та виходячи з інтересів малолітніх дітей відхиляються як необґрунтовані.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає зміні з викладенням його резолютивної частини в новій редакції з врахуванням зменшеного розміру стягуваних аліментів.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісяця у розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісяця у розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, щомісяця у розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 551,20 грн. (пятсот пятдесят одну гривню двадцять копійок) судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей у межах суми платежу за один місяць.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

ОСОБА_7