Провадження № 2/161/3902/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01 грудня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивує тим, що 26.02.2007 року між КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VOY0GK00001266, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 59 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 26.02.2027 року. Оскільки позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання по кредитному договору не виконала, станом на 12.08.2016 року у неї утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі з процентами та штрафами в розмірі 229 102,97 дол. США.

Однак, просить стягнути з боржника лише заборгованість за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 41 916,43 дол. США. та витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за її відсутності відповідач не подавала.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556 ЦК України.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 26.02.2007 року між КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VOY0GK00001266, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 59 000 дол. США, з яких: 50 000 дол. США на придбання житла, 9 000 дол. США для сплати страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 26.02.2027.2027 року (а.с. 10-12).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, порушуючи умови договору, свої зобовязання належним чином не виконувала, в частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним.

З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за договором (а.с. 5-8) вбачається, що станом на 12.08.2016 року у позичальника перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 229 102,97 дол. США, яка складається з заборгованості за кредитом 41 916,43 дол. США, заборгованості по процентах за користування кредитом 57 062,56 дол. США, заборгованості по комісії 8 900 дол. США, а також пені в розмірі 121 223,98 дол. США.

Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення лише заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 41 916,43 дол. США.

Оскільки, дані правовідносини є договірними та ґрунтуються на вільному волевиявленні сторін укладеного кредитного договору, то вимога позивача про часткове стягнення кредитної заборгованості не порушує права інших осіб, а тому підлягає до задоволення в повному обсязі.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

З матеріалів справи, судом встановлено, що для здійснення банківських валютних операцій Національним банком України було видано ПАТ КБ «ПриватБанк» банківську ліцензію (а.с. 17).

А тому, вимоги позивача про стягнення суми кредитної заборгованості в іноземній валюті підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі (41 916,43 дол. США х 24,85 офіційний курс гривні до іноземної валюти на час звернення з позовом до суду) х1,5 %(відсоткова ставка при сплаті судового збору) = 15 624,35 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 197, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 509, 510, 511, 525, 526, 5330 536, 553, 554, 651, 1054, 1055 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOY0GK00001266 від 26 лютого 2007 року в розмірі 41 916 (сорок одну тисячу девятсот шістнадцять) доларів США 43 центи.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 15 624 (п'ятнадцять тисяч шістсот двадцять чотири) гривні 35 копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій