Справа № 357/8402/13-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/6393/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 13.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Гуля В.В.,

за участі секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2015 року по справі за поданням державного виконавця міського відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА :

В серпні 2015 року відділ Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області звернувся до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1, без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України, оскільки на примусовому виконанні у міському відділі ДВС перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості на загальну суму 163 353 грн.24 коп., майна, на яке можна звернути стягнення, у боржника не виявлено, станом на 03.07.2015 року рішення суду не виконано.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2015 року клопотаня задоволено частково. Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання зобов'язань щодо сплати заборгованості згідно виконавчого листа № 357/8402/13-ц 2/357/2793/13, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 22 серпня 2013 року.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та відмовити в задоволені подання державного виконавця.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення боржником ОСОБА_2 в добровільному порядку не виконується, а відтак є передбачені законом підстави для тимчасово обмеження боржника у праві виїзду з України.

З такими висновками суду першої інстанції повністю колегія суддів погодитись не може із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.08.2013 року з ОСОБА_3, ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 162 540 грн. та по 812 грн.70 коп. судового збору з кожного, 23.08.2013 року стягувачу було видано два виконавчі листи по даній справі про стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2

10.04.2015 року державним виконавцем міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу про стягнення боргу з ОСОБА_2, копію якої боржник одержав 24.06.2015 року, що засвідчив своїм підписом.

З доданих до подання документів вбачається, що в процесі здійснення виконавчих дій у боржника не виявлено майна, на яке можна звернути стягнення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Проте, з такими висновками не погоджується колегія суддів з наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 377-1 ЦПК вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, - не відповідає вимогам законодавства .

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Оскільки суд при поставленні ухвали не з'ясував обставин, що мають значення для вирішення спору, порушив порядок її постановлення, ухвалу суду не можна вважати законною та обґрунтованою, вона підлягає скасуванню з передачею питання на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки встановлені порушення процесуального права перешкоджають суду апеляційної інстанції дослідити нові докази, чи обставини які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді справи слід врахувати наведене, більш повно з'ясувати обставини справи, права та обов'язки сторін та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2015 року скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: