Номер провадження: 22-ц/785/8339/16
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Фальчука В.П.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановила:

18 квітня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.12.2012 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір позики, згідно якого позивач позичив відповідачу 1 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 25 475,00 гривень. Даний факт підтверджується розпискою написаною власноруч відповідачем. Грошові кошти, що були отримані за вищезазначеною розпискою, ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути після того, як позивач звільнить квартиру та зніметься з реєстрації. Позивач виконав свої зобов'язання, але відповідач по теперішній час гроші не повернула.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 25 475,00 грн., що було еквівалентом 1 000,00 доларів США.

До суду позивач не з'явився, подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав і просив суд їх задовольнити (а.с.30).

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась за місцем її реєстрації, однак поштової кореспонденції неодноразово не отримувала (а.с.26-29).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у зв'язку з чим та на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

При цьому, від апелянта ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.68).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взяла у борг у позивача 1000 доларів США, а тому зобов'язана йому повернути суму коштів у національній валюті України, яка є еквівалентом 1000 доларів США.

З таким рішенням суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики, згідно якого позивач позичив відповідачу 1 000,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути позичені кошти при звільненні квартири АДРЕСА_1 в належному стані і знятті з реєстрації, про що свідчить розписка від 15.12.2012 року, копія якої мається в матеріалах справи (а.с.4).

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Однак, в порушення умов вищевказаного договору позики, відповідач не повернув позивачу суму позики, що і змусило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Оскільки вимоги позивача ґрунтуються на договорі, укладеному у відповідності до норм ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача борг у сумі 25 475,00 грн., що на час ухвалення рішення є еквівалентом 1 000,00 доларів США.

Посилання відповідача і апелянта ОСОБА_3 на те, що між нею і позивачем ніколи не укладався договір позики, а представлена розписка не може свідчити про боргові відносини між сторонами, то вони є безпідставними і спростовуються наступним.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка відповідачки ОСОБА_3 свідчить про отримання нею в борг від позивача ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 1000 доларів США, та які остання зобов'язалась повернути при звільненні ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 в належному стані і знятті його з реєстрації.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що строк позовної давності для повернення грошових коштів сплив, а тому у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено через сплив строку позовної давності до зазначених вимог.

Так, у відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається із розписки про отримання боргу, строк його повернення був встановлений - при звільненні ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 в належному стані і знятті його з реєстрації.

Із паспорта громадянина України ОСОБА_4 вбачається, що він був знятий з реєстрації місця поживання - квартири АДРЕСА_2 24.05.2013 року (а.с.3).

Таким чином право вимоги повернення грошових коштів у ОСОБА_4 виникло 25.05.2013 року і закінчувалось 24.05.2016 року.

Враховуючи, що з даним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 18.04.2016 року, трирічний строк позовної давності ним не пропущений.

З підстав викладеного, доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 був зобов'язаний звільнити квартиру 20 січня 2013 року, є необгрунтованими, оскільки не підтверджені жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

Також безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що оригіналу розписки не існує, оскільки він оглядався в судовому засіданні, і копія розписки завірена головуючим у справі суддею (а.с.4).

Також безпідставним є посилання апелянта на договір купівлі-продажу квартири, згідно якого вона 15.12.2012 року купила у позивача ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, так як мова йде про різні правовідносини і вказаний договір купівлі-продажу не має відношення до договору позики.

Так, дійсно договір позики був укладений в день укладення договору купівлі-продажу квартири, однак його метою була тимчасова передача коштів відповідачці, які остання була зобов'язана повернути позивачу після звільнення ним квартири і зняття з реєстраційного обліку.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

В.П. Фальчук