Єдиний унікальний номер (справа №) 216/7957/15-ц
Номер провадження у суді 2/216/626/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 січня 2016 року місто ОСОБА_1 Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Буданцевої О.А.,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення суми грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову оплачувані відпустки і стягнення середнього заробітку за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 19.10.2015 звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, в якому просила:

стягнути з відповідача на її користь невиплачену суму компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки у розмірі 2901,54 грн., а також середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 10 серпня 2015 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з розрахунку 78,70 грн. за кожний день затримки.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами, за якими між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було укладено трудовий договір, який був зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості за №2 від 30.09.2014 року, відповідний запис про прийняття позивача на роботу зазначений у її трудовій книжці. У вказаному трудовому договорі позивач виступала у якості працівника, а відповідач в відповідно роботодавця За умовами зазначеного трудового договору позивач працює на посаді бармена-касира у кафе, місцезнаходження якого: м ОСОБА_1 Ріг. пр. Карла Маркса, буд.54, за що отримує заробітну плату у розмірі 1220 грн. на місяць. Також за умовами вказаного трудового договору робочий графік позивача передбачав: 2 робочі/2 вихідні дні. Крім того умовами цього ж трудового договору передбачено, що тривалість її щорічної оплачуваної відпустки складає 24 календарних дні згідно графіку і не може бути менший за цей строк. Свою щорічну оплачувану відпустку (24 календарні дні, які передбачені законодавством та умовами трудового договору) позивач не використала. Не використаною також залишилась і додаткова оплачувана відпустка, на яку вона мас право за законом, оскільки є матірю двох дітей які не досягли 15-річного віку, а саме: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження І-АП 103104, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бахчисарайського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим від 13 лютого 2008 року; ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бахчисарайського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим від 13 січня 2011 року. В позові зазначено, що позивач сумлінно працювала та виконувала свої професійні обов'язки, дорікань та стягнень з боку відповідача до неї застосовано не було, проте 10 серпня 2015 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, яка була погоджена роботодавцем. 4 вересня 2015 року трудовий договір було знято з реєстрації у Криворізькому міському центрі зайнятості. У день звільнення позивач отримала розрахунок по заробітній платі та трудову книжку, але так по сьогоднішній день і не отримала розрахунку (компенсацію) за невикористані щорічну та додаткову відпустки, а також належну їй суму грошових коштів за несвоєчасний розрахунок. Позивач зверталася з цього питання (щодо виплати їй зазначених коштів) до відповідача, проте відповідач відмовила їй у цьому питанні не обґрунтовуючи причин своєї відмови.

У судовому засіданні 05.11.2015 представник позивача уточнила позовні вимоги в частині імені відповідача та визначила вимоги до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6.

В подальшому представники позивача двічі уточнювали позовні вимоги 02.12.2015 та 28.01.2016 та остаточно просили:

стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 невиплачену суму компенсації за невикористані основну відпустку у розмірі 1014,96 грн. та додаткову відпустку у розмірі 422,54 грн., а також середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 10 серпня 2015 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з розрахунку 82,33 грн. за кожний день затримки, а всього відшкодування за час затримки на суму 7080,38 грн.

Від представника відповідача в судовому засіданні 05.11.2015 надійшли письмові заперечення на позов, відповідно до яких відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було надано відповідачу копій свідоцтв про народження дітей, крім того, у пункті 13 Трудового договору вказано, що пільг з оподаткування та інших пільг позивач не має. Отже, на думку представника відповідача, оскільки у відповідача були відсутні відомості про те, що позивач має дітей, тому і при виплаті компенсації за невикористану відпустку і не було нараховано компенсацію за додаткову оплачувану відпустку як матері, що має двох дітей, які не досягли 15-річного віку. Тому вимоги позивача про виплату їй компенсації за невикористану додаткової відпустки та середнього заробітку за час затримки вважає безпідставними. Крім того зазначає, що згідно з трудовим договором відпустка становить 24 календарних дні, але ж це за відпрацьований повний рік. Оскільки Відповідач не відпрацювала повний рік, кількість днів невикористаної відпустки відповідача складає: (24/355)*306=21 день. Також кількість календарних днів за період роботи позивача за мінусом святкових та вихідних днів, встановлених законодавством у 2015 році (стаття 73 КЗпП України) має складати 296 днів. На думку відповідача, середньоденна заробітна плата має складати: 12518,54 грн.(за весь період роботи)/ 296 днів = 42,30 грн. Отже компенсація за невикористану відпустку: 42,30 грн.*21 день (кількість календарних днів відпустки) = 888,30 грн. Відповідно до відомості на виплату грошей №42 за серпень 2015 року ОСОБА_5 під час звільнення отримала 1031,50 грн., що підтверджується її підписом. Отже, Позивач вчасно та у повному обсязі отримала усі належній їй виплати і її вимоги щодо сплати невиплаченої суми компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки безпідставні.

В подальшому представник відповідача надала суду заперечення від 02.12.2015, в яких частково визнала позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 340,25 грн.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили його задовольнити, представник відповідача проти вимог позову заперечувала та просила в його задоволенні відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях.

Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини.

Так, матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_10 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 30.09.2014 було укладено трудовий договір, зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості за №2, за умовами якого відповідач прийняла на роботу позивача на посаду бармена згідно графіка: два робочих дні/два вихідні, із визначенням оплати праці в сумі 1220 грн. на місяць, а також з наданням щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 24 робочих дні (аркуш справи 31).

Відповідні відомості були викладені в трудовій книжці ОСОБА_5 (запис №10) (аркуші справи 8-9).

Одночасно з цим з матеріалів справи вбачається, що позивач є матірю двох дітей які не досягли 15-річного віку, а саме: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження І-АП 103104, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бахчисарайського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим від 13 лютого 2008 року; ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бахчисарайського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим від 13 січня 2011 року (аркуші справи 10-11).

Також судом було встановлено, що ОСОБА_5 звільнилась 10.08.2015 на підставі ст. 38 КЗпП, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці позивача за №11.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи з змісту позовної заяви та письмових заперечень сторонами визнаються обставини наявності у позивача права на компенсацію щорічної та додаткової відпустки, а також визнано обставину, за якою сума компенсації за один день невикористаної відпустки складає 42,30 грн., тому з урахуванням вимог ст. 61 ЦПК України вказані обставини судом визнаються доведеними.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та представника відповідача, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та обєктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу здійснення ОСОБА_5 трудових прав в частині права на відпустку або отримання її компенсації при звільненні, внаслідок чого до таких відносин слід застосувати положення КЗпП та Закону України «Про відпустки», а також норми законодавства, що регулюють питання обчислення середнього заробітку.

Так, ч.1 ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено порядок та умови виплати заробітної плати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

ОСОБА_5 працювала у відповідача з 30.09.2014 року по 10.08.2015 року, тобто кількість календарних днів за відрахуванням святкових і неробочих днів, встановлених законодавством становить 306 днів. Оскільки 10 днів серпня до розрахунку для нарахування компенсації не включаються то для розрахунку береться 296 календарних днів.

Згідно з трудовим договором відпустка становить 24 календарних дні, але ж це за відпрацьований повний рік. Оскільки позивач не відпрацювала повний рік, кількість днів невикористаної відпустки має складати 21 день (за формулою (24/355)*306).

Крім того відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Згідно зі статтею 24 цього Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Зазначена відпустка є соціальною і надається в будь-який час календарного року, незалежно від відпрацьованого часу та часу народження дитини, до чи після. Але право на неї має лише жінка, яка працює. Тому реалізувати своє право на використання цієї відпустки вона може за умови, якщо на день початку відпустки має стаж роботи в рахунок року, за який просить надати їй відпустку, тривалістю хоча б один день.

Вказані рекомендації викладені в листі Міністерства соціальної політики України від 24.03.2015 №4053/0/14-15/18.

Таким чином, ОСОБА_5 під час роботи у позивача отримала право на компенсацію 21 дня щорічної відпустки та 10 днів додаткової відпустки.

Судом приймається до уваги той факт, що обома сторонами визначено розмір середнього заробітку позивача в сумі 42,30 грн., який з урахуванням вимог ст.. 61 ЦПК України вважається доведеним.

Отже сума компенсації основної відпустки має складати: 42,30*21=888,30 грн., яка після утримання всіх обовязкових платежів (податків, зборів) має складати 714,55 грн., в той час як сума компенсації додаткової відпустки має складати: 42,30*10=423 грн., яка після утримання всіх обовязкових платежів (податків, зборів) має складати 340,25 грн. При цьому судом враховується той факт, що ОСОБА_5 в серпні 2015 року пропрацювала 5 днів, а отже її заробіток мав складати: 42,30*5=211,50 грн., який після утримання всіх обовязкових платежів (податків, зборів) має складати 170,14 грн. Таким чином суми, які відповідач повинна була виплати при звільненні ОСОБА_5, складає: 714,55+340,25+170,14=1224,94 грн.

Позивач була звільнена 10.08.2015. на підставі ст. 38 КЗпП України, та їй при звільненні було виплачено 1031,50 грн. відповідно до відомості на виплату грошей №42 за серпень 2015 року (аркуш справи 30).

Таким чином, невиплачені при звільненні суми повинні складати 1224,94-1031,51=193,44 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Проте позивачем під час проведення розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні використано формулу, за якою обраховано період затримки за календарні дні з використанням даних про середній заробіток позивача за минулі періоди.

При цьому здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 21.01.2015 у справі №6-195цс14, а в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом було досліджено матеріали справи, в яких містяться відомості про отримані позивачем виплати протягом всього періоду роботи у відповідача, а також про відпрацьований час (аркуші справи 50-95), згідно яких середня кількість робочих днів за останні повні робочих місяця, склала 15 днів.

Період затримки розрахунку склав з 10.08.2015 по дату ухвалення рішення 28.01.2016, тобто 5 повних місяців, а отже кількість робочих дів склала: 5*15=75, а отже розмір відшкодування за час затримки розрахунку має складати: 75 робочих днів*42,30 грн. середньоденного заробітку=3172,50 грн.

Одночасно з цим суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволено частково (в позові позивач просила стягнути компенсацію на загальну суму 1437,86 грн., а суд дійшов висновку, що така сума має складати 193,44 грн.), тому суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування принципу співмірності та пропорційного зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто, враховуючи, що у відсотковому відношенні сума відшкодування має складати приблизно 13,46% від загальної суми позовних вимог в частині виплати компенсації за невикористані відпустки, тому у такому ж співвідношенні підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування за час затримки розрахунку, сума якого має складати: 7080,38 грн. (сума відшкодування, заявлена в позові) * 13,46% = 426,81 грн.

З урахуванням викладеного позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 невиплаченої суми компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки у розмірі 193,44 грн., а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 10 серпня 2015 року по 28 січня 2016 року у розмірі 426,81 грн.

Також судом під час розгляду справи було зясовано, що ОСОБА_5 було заявлено позов який випливає з трудових відносин, у звязку з чим в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору.

За приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_5 являли собою вимоги матеріального характеру, тому з огляду на вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору, що покладаються на відповідача, як на фізичну особу-підприємця та стягуються до Державного бюджету України, мають складати 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 487,20 грн., оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» станом на 1 січня поточного року встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1218 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 60, 61, 84, 88, 130, 174, 209, 215-218, 224-233 ЦПК України, ст.ст. 94, 115 КЗпП, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: місто Кривий Ріг, вулиця Дунайська, будинок 55) на користь ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) невиплачену суму компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки у розмірі 193,44 грн. (сто дев'яносто три гривні 44 копійки), а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 10 серпня 2015 року по 28 січня 2016 року у розмірі 426.81 грн. (чотириста двадцять шість гривень 81 копійка).

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: місто Кривий Ріг, вулиця Дунайська, будинок 55) в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок), що підлягає сплаті на поточний рахунок 0026, одержувач платежу УДКСУ у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, код класифікації доходів бюджету 22030001, МФО 805012, , банк отримувача ГУ ДКСУ Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано судом апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Кузнецов