Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/899/16-ц
Провадження № 2/376/488/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання майна спільною сумісною власністю, -

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Сквирського районного суду Київської області із позовною заявою у якій просить встановити факти, що з серпня 1999 року по 03.11.2000 року вона та відповідач ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, одержували внаслідок спільної праці спільні доходи на які придбали квартиру АДРЕСА_1 та з 18 серпня 2006 року по 15 квітня 2016 року вона з відповідачем проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. АІ 63 83 АЕ спільною сумісною власністю посилаючись на те, що з серпня 1999 року і по 03.11. 2000 року вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2, яка належала їй на праві приватної власності, були повязані спільним побутом, господарством та разом займались підприємницькою діяльністю з перепродажу великої рогатою худоби від якої отримували прибуток, який використовували для задоволення власних потреб.

03.11.2000 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

04.11.2000 року вона перебуваючи із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, отримані в результаті спільної праці придбали квартиру під № 64 по вул. Богачевського, 53 в м. Сквира Київської області.

17.08.2006 року під впливом обставин, а саме через те, що вона перебувала під слідством і судом, з метою збереження майна, шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано.

Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом у спірній квартирі, були повязані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет тощо.

15.11.2007 року вони за спільні кошти в сумі 132 800 грн. придбали автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. АІ 63 83 АЕ.

У результаті подружньої зради відповідача 15.04.2016 року шлюбні відносини між ними було припинено.

У судовому засіданні позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на вище викладені обставини та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, зазначаючи при цьому, що вони визнають факт спільного проживання в одному помешканні, але в повному обсязі заперечили факт спільного побуту, спільної праці та спільного бюджету вказуючи при цьому, що проживали фактично, як «чужі» люди, ОСОБА_5 виконував роль водія, а ОСОБА_3 на власний розсуд розпоряджалась грошовими коштами без згоди сторін тощо.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показав, що родину знає приблизно з 1997 року та по 2010 рік, оскільки останні разом займались підприємницькою діяльністю, а саме перепродажем свиней та великої рогатої худоби, а він був заготовачем на птахокомбінаті і між ними склались дружні стосунки, а саме разом їздили на море, охоту тощо.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що родину знає з 2000 року і по 2008 рік оскільки вони приїжджали до них в гості на родинні свята та просто відпочинок.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що родину знає на протязі останніх 16 років з порядною сторони, останні разом весь час займались продажем мяса на базарі. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 весь час разом святкували родинні свята, разом їздили відпочивати, разом проживали та близько 5 років тому разом надали її відстрочку при продажі належного їм спільного будинку та крім того неодноразово купували у її магазині один для одного ювелірні прикраси.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що на даний час він є пенсіонером, а з 1999 року по 2000 ох рік він працював на птахофабриці шофером. На прохання родини завозив худобу на бойню. З початку родина проживала у одній квартирі, а згодом у 2000 ох році придбали нову квартиру в м. Сквира Київської області.

Свідок ОСОБА_10 показала, що родину знає з 2000-ох тисячного року, оскільки була присутня на їхньому весіллі. Родина весь час поставляла її м'ясо у її власне кафе. За м'ясо вона розраховувалась як і з ОСОБА_4 так і з ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_4 вона особисто знає з 1996 року. В 1998 році через ОСОБА_4 вона познайомилась із ОСОБА_3, оскільки ті стали проживати разом і проживали до травня 2016 року, як одна родина.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що з родиною знайома з 2005 року,оскільки вони є батьками її зятя. Разом до січня 2016 року відмічали родині свята, спілкувались, вважала їх подружжям тощо.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що вона досить тривалий час знає дану родину і до цього часу вважала їх подружжям, оскільки вони фактично весь час були разом, вели спільний побут тощо.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показала, що тривалий час знає сторін по справі і вважала їх однією родиною, оскільки останні проживали за однією адресою, разом займались підприємницькою діяльністю та вели життя притаманне подружжю тощо.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, які підтвердили факт сумісного проживання сторін, ведення спільного господарства, набуття спільної сумісної власності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що 03.11.2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 одружилися.

04.11.2000 року сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі набули у власність квартиру за № 64 у будинку № 53 по вул. Богачевського в м. Сквира Київської області.

Таким чином, суд враховуючи, що право власності на спірну квартиру виникло 04.11.2000 року то суд, керуючись ст. 58 Конституції України та п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, п. 4 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд вважає за необхідне застосувати для визначення правового статусу спірного майна положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, Закону України "Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна та норми КпШС.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", який діяв на час набуття спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Аналогічний підхід рекомендовано застосовувати судам постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року за N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), де у п. 12 зазначено, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", згідно з якими спільною сумісною власністю є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"). Правила статей 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст. ст. 17, 18 Закону України "Про власність") тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 13 КпШС права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до частини 1 статті 22 КпШС України, чинного на час купівлі спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Аналогічні положення містяться в Сімейному кодексі України.

З пояснень свідків, допитаних у судовому засіданні та наданих позивачем фотокарток, відмови відповідача задавати запитання свідкам та те, що спірна квартира була придбана на наступний день після одруження, а належна на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3 квартира за № 8 у будинку № 220 по вул. К. Лібкнехта в м. Сквира була 31.10.2002 року була подарована сину відповідача ОСОБА_15, відсутності доказів зі сторони відповідача про те, що спірна квартира куплена за особисті кошти то суд, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про те що з серпня 1999 року по 03.11.2000 року вона та відповідач ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, одержували внаслідок спільної праці спільні доходи на які придбали квартиру АДРЕСА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, з матеріалів справи вбачається та неоспорюється сторонами, що 17.08.2006 року шлюб між сторонами було розірвано.

24.05.2008 року за ОСОБА_4 було зареєстровано автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. АІ 63 83 АЕ.

Згідно пояснень позивача шлюб 17.08.2006 року між ними було розірвано фіктивно, оскільки позивач в цей період притягувалась до кримінальної відповідальності і необхідно було зберегти майно родини, щоб воно не попало під конфіскацію, що у судовому засіданні не заперечувалось відповідачем.

З показів свідків допитаних у судовому засіданні вбачається, що свідкам не було відомо про розірвання шлюбу між сторонами, а навпаки між сторонами по справі склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, як то спільне проживання за однією адресою, ведення спільного побуту, відвідування родинних свят, введення спільного бізнесу тощо, а тому суд критично ставиться на посилання відповідача в процесі судового розгляду щодо "придбання спірного автомобіля за власні кошти", " проживання з позивачем в одній квартирі, як з квартирантом", що не є доказами в розумінні чинного законодавства, а інших обґрунтувань, заперечень не надано та крім того відповідач у судовому засіданні визнав факт, що усіма заробленими коштами розпоряджалась ОСОБА_3.

Крім того, в ході розгляду справи, відповідачем не було заявлено та не було надано жодного доказу про припинення шлюбно-сімейних відносин, придбання автомобіля за власні кошти тощо.

Відповідач ґрунтує свої заперечення лише на припущеннях, не підтверджуючи належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України.

З досліджених у судовому засіданні доказів (зокрема показів свідків, наданих позивачем фотокарток, які підтверджують факт сумісного проживання, при відсутності заперечені із сторони відповідача, реєстрація позивача з 07.07.2006 року з відповідачем за спільної адресою, а саме у спірній квартирі за № 64 у будинку № 53 по вул. Богачевського в м. Сквира Київської області, надання ОСОБА_4 03.11.2011 року довіреності на імя ОСОБА_3 про представлення його інтересів у судах усіх рівнів ) вбачається те, що сторони після розірвання шлюбу, продовжували шлюбно-сімейні відносини тобто разом проживали, вели спільний побут та спільно здійснювали підприємницьку діяльність, а тому пояснення позивача по справі ОСОБА_3, щодо проживання однієї сімєю, після розірвання шлюбу та придбання автомобіля за спірні кошти є логічними, послідовними та підтверджуються матеріалами справи.

Таким чином суд з урахуванням вимог Сімейного кодексу України, нормами якого передбачено що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки (п. 2 ст. 3 СК України).

Зі змісту ст. 74 СК України вбачається, що якщо жінка й чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки й чоловіка, які не перебувають у шлюбі між або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи вище викладене та те, що у судовому засіданні було встановлено та доведено факт, що сторони по справі з 18 серпня 2006 року по 15 квітня 2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, не перебували будь-якому іншому шлюбі, то суд вважає що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання спірного майна спільною сумісною власністю підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 79, 84, 88, 131, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, ст. 331 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57,71 Сімейного кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання майна спільною сумісною власністю задовольнити в повному обсязі.

Встановити факти, що з серпня 1999 року по 03.11.2000 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, одержували внаслідок спільної праці спільні доходи на які придбали квартиру АДРЕСА_1 ;

з 18 серпня 2006 року по 15 квітня 2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2.0, 2007 року випуску р.н.з. АІ 63 83 АЕ спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :

: