УХВАЛА

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Агропромислова фірма «Іззія» про розірвання договору оренди земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2009 року вона є власником земельної ділянки площею 1,5102 га, розташованої на території Торканівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області. Вказана земельна ділянка належала померлому ОСОБА_5 Вказувала на те, що зазначена земельна ділянка перебуває в оренді на підставі договору оренди від 20 жовтня 2005 року, укладеного між ОСОБА_5 та приватним підприємством «Агропромислова фірма «Іззія» (далі - ПП «АФ «Іззія»), строком на 15 років. Зазначала, що відповідач систематично не сплачує орендну плату, що є істотним порушенням договору,

З урахуванням зазначеного позивачка просила розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 20 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та ПП «АФ «Іззія».

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 8 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ПП «АФ «Іззія» 20 жовтня 2005 року, згідно з яким ОСОБА_6 передав в оренду ПП «АФ «Іззія» земельну ділянку загальною площею 1,5102 га, яка знаходиться на території Торканівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач усупереч умовам договору за період з 2006 року по 2014 рік не сплачував позивачу орендну плату, що свідчить про систематичність її несплати, тому дійшов висновку про розірвання договору оренди земельної ділянки у зв'язку з істотним порушенням його умов.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не мав відомостей щодо спадкоємців після смерті ОСОБА_5 та приймав міри для того щоб встановити цих спадкоємців, а тому дійшов висновку про те, що невиплата позивачу орендної плати згідно з договором оренди землі відбулась не з вини відповідача, а тому не може розцінюватись як істотне порушення умов договору та бути підставою для розірвання договору.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та ПП «АФ «Іззія» було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 1,5102 га, строком дії 15 років, який зареєстровано 13 червня 2007 року у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру».

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим відділом Держкомзему у Тростянецькому районі Вінницької області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2009 року, ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 1,5102 га, розташовану на території Торканівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Отже, ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 є правонаступником прав і обов'язків орендодавця згідно з договором оренди землі від 20 жовтня 2005 року.

Пунктами 9, 11 договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2005 року передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, послугами, натуроплатою, перші два роки 1 %, що складає 152 грн 80 коп., далі не менше 1,5 % від вартості паю, що складає 229 грн 20 коп. Орендна плата вноситься у строк до 15 листопада поточного року і не пізніше.

Відповідно до п. 31 вказаного договору оренди землі, одним із обов'язків орендаря є своєчасне внесення орендної плати.

Згідно п. 38 договору його дія припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач впродовж 2006 - 2014 років не сплачував орендну плату на користь позивача - орендаря, що свідчить про систематичність її несплати, та дає можливість розірвати такий договір оренди на вимогу сторони за істотне порушення його умов.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного 20 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та ПП «АФ «Іззія».

Доводи представника відповідача і висновки апеляційного суду про те, що відповідач не знав про спадкоємців померлого і відсутня вина у несплаті суми за договором оренди, безпідставні, так як згідно з ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Таких дій відповідач також не здійснив.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року скасувати, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 8 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик