У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 3 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 березня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредит в сумі 14 736 грн зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком кредитування до 17 березня 2033 року. Відповідач належним чином зобов'язання із погашення кредиту не виконує, внаслідок чого станом на 17 грудня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 79 991 грн 23 коп. З огляду на викладені обставини, банк просив позов задовольнити та стягнути кредитну заборгованість.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 3 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2008 року у розмірі 56 585 грн 99 коп., з яких 14 178 грн 09 коп - заборгованість по кредиту, 28 955 грн 77 коп - заборгованість по процентах, 13 452 грн 13 коп - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості за період з 17 травня 2009 року по 17 травня 2012 року, а тому стягненню підлягає заборгованість за період з 17 травня 2012 року по 17 грудня 2015 року, яка узгоджується з вимогами закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Судами установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 17 березня 2008 року укладено дві кредитні угоди, а саме: за № ZRRWG4, договір про іпотечний кредит на суму 73 680 грн на придбання у власність окремої квартири та № ZRRWG4 - кредит на початковий внесок.

За іпотечним кредитом відповідач зобов'язувався сплачувати 15 % річних ануїтетними платежами в сумі не менше 955 грн 64 коп. із строком погашення не пізніше 17 березня 2033 року.

За умовами кредитного договору на початковий внесок позичальнику було надано кредит в розмірі 14 736 грн для оплати чергових страхових платежів зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із строком кредитування до 17 березня 2033 року. При цьому, зазначено, що щомісяця позичальник повинен надавати кошти банку у сумі 191 грн 13 коп. для погашення заборгованості за вказаним кредитом.

Відповідно до умов кредитного договору № ZRRWG4 банк відкрив відповідачу рахунок 6382 для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості за двома кредитними угодами.

Як убачається із копій квитанцій, ОСОБА_3 протягом 2008-2015 років здійснював оплату за кредитними зобов'язаннями відповідно до умов укладених договорів.

Проте, починаючи з 1 лютого 2009 року банк встановив відсоткову ставку за кредитним договором № ZRRWG4 від 17 березня 2008 року - 30 % річних, про що направлено позичальнику повідомлення від 31 грудня 2008 року № 20.1.3.2/6-37883.

Відповідач продовжував сплачувати кредитні кошти за первісними зобов'язаннями, при цьому суди дійшли висновку про те, що таке виконання договірних зобов'язань є підтвердженням визнання внесених банком змін до відсоткової ставки.

Таким чином, суди дійшли висновку про те, що у ОСОБА_3 виникла заборгованість за кредитним договором № ZRRWG4 станом на 17 грудня 2015 року у сумі 79 991 грн 23 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Задовольняючи позов в частині стягнення кредитної заборгованості за період з 17 травня 2012 року по 17 грудня 2015 року, суди не звернули уваги на те, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 27 липня 2010 року визнано незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо збільшення процентної ставки за договором про іпотечний кредит від 17 березня 2008 року та кредитним договором від 17 березня 2008 року. Визнано недійсними підпункт 8.9 договору та зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок за договором про іпотечний кредит, зарахувавши отриману від ОСОБА_3 з 1 лютого 2009 року різницю по відсотках від одностороннього збільшення відсоткової ставки за кредитом в рахунок сплати заборгованості основної суми кредиту.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 7 жовтня 2010 року рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 липня 2010 року в частині визнання недійсним підпункту 8.9 договору скасовано, відмовлено у задоволенні позову в цій частині, у решті рішення залишено без змін.

У матеріалах справи відсутні відомості, яким чином здійснювалося договірне списання коштів, з урахуванням рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 липня 2010 року, банком не надано відповідної виписки по кредитному рахунку № 6382 на який відповідач сплачував кошти за двома кредитними угодами. Відповідних мотивів та висновків судом не наведено.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, у порушення ст. 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 3 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта