23.03.2016 Справа № 756/65/15-ц
Унікальний № 756/65/15-ц
Справа № 2/756/132/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Васалатія К.А.

при секретарі Івченко В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача. В обґрунтування вказав, що 01.03.2000 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який 29.01.2013 р. було розірвано рішенням Апеляційного суду м. Києва. Зі слів позивача, термін сумісного життя подружжя становив з 1998 по 2012 р.

Як вказала позивач, 27.06.2003 р. за спільні сумісні кошти позивача та ОСОБА_3 була придбана АДРЕСА_1. Покупцем за Договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 р. виступає відповідач ОСОБА_2 22.08.2012 р. між відповідачем ОСОБА_4 та рідною сестрою колишнього чоловіка позивача ОСОБА_5 (колишня ОСОБА_3) був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким право власності перейшло до ОСОБА_5

При цьому (зі слів позивача) 15.05.2014 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні, що свідчить, то правочин від 22.08.2012 р. не вступив в законну дію та має фіктивний характер, тобто з метою уникнення майнових ризиків по втраті ? частини нерухомості, у разі розірвання законного шлюбу із позивачем.

Як вказує позивач, під час перебування у шлюбі з відповідачем № 2, останній здійснив подружню зраду шляхом взаємовідносин із відповідачем № 1 ОСОБА_2 та продовжує перебувати у стосунках із нею по сьогоднішній день. При цьому відповідач № 1 знала про те, що відповідач № 2 ОСОБА_3 перебував у шлюбі із позивачем проте, впродовж 2003-2013 р. навмисно втручалася в особисте життя подружжя позивача та відповідача № 2 шляхом порушення законних шлюбних відносин, спокою родини та морального тиску на колишнього чоловіка позивача, що привело до погіршення взаємовідносин в сім'ї позивача ОСОБА_1 та подачі позову до суду про розірвання шлюбу.

Також позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 року був укладений з порушенням норм чинного на момент укладання даного Договору, так як фактично покупцем за даним договором був колишній чоловік позивача - відповідач № 2 ОСОБА_3, а кошти, які були використані на придбання спірної квартири є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача № 2, як були отримані піл час перебування їх у зареєстрованому шлюбі.

Позивач також стверджує у позові, що починаючи з другого півріччя 2003 р. відповідач № 2 ОСОБА_3 систематично здійснював матеріальне забезпечення та збагачення відповідача а шляхом приховування від позивача ОСОБА_6 реальної зарплати, дивідендів від підприємницької діяльності та інших доходів, а також факту витрачання сімейних коштів для забезпечення відповідача № 1 - ОСОБА_4, включаючи придбання рухомого та нерухомого майна, сплату та участь у проведенні капітального ремонту та обладнання квартири.

Також позивач вказує, що про факт існування правочинів від 27.06.2003 р. та 22.08.2012 р. щодо АДРЕСА_1 позивачу стало відомо під час слухання справи у Дарницькому р/с м. Києва за № 2-4222/2012 від 26.01.2012 р. за позовом ОСОБА_3 про розірвання шлюбу із позивачем ОСОБА_1 Також позивач вказує, що тільки під час провадження судових справ про розірвання шлюбу та про поділ спільного сумісного майна подружжя, їй стали відомі факти участі, причетності, змови та своєрідних домовленостей відповідача № 1 з її чоловіком - відповідачем № 2, пов'язані як з сімейними грошовими коштами, та використанням відповідачем № 1 службового положення ОСОБА_3

Тому позивач вважає, що з 2008 по 2013 р. загальна сума отриманого доходу відповідачем № 1 ОСОБА_4 за участі відповідача № 2 ОСОБА_3 становить: 639600 грн. + 358132 грн. + 1414196 грн.27 коп. та дорівнює 2411928 грн. 27 коп. Також позивач вказує у позові, що діями відповідачів їй заподіяна шкоди, яка складається із втраченої вигоди. При цьому у квітні 2014 р. позивач ОСОБА_1 зверталась до Дарницького р/с м. Києва про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини. У даному позові було відмовлено у зв'язку із отриманням позивачем пенсії за віком, яка більше розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 894 гри., (на думку позивача) тобто доходи позивача ОСОБА_1 забезпечують позивачу прожитковий мінімум.

При цьому приниження гідності позивача як жінки та дружини, невиконання шлюбних відносин з 2006 до 2012 р., зрада, тривалі глибокі фізичні та психологічні страждання позивача стало підставою звернення до суду із даним позовом щодо стягнення на користь позивача ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди відповідачем № 2 - ОСОБА_3 4261209 грн. 23 коп.

Також позивач у позові вказує, що вартість фізичних та душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного комфортного життя, у тому числі час та зусилля для відновлення попереднього стану є категорією - суб'єктивною. А також, у зв'язку з тим, що компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням та тяжкості вимушеним змінам у життєвих стосунках позивача, розмір моральної (немайнової) шкоди повинен розглядатися як еквівалент розміру реальних матеріальних збитків та видатків, нанесених відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачу впродовж 2003-2013 р.р. та відповідно суми втраченого позивачем (на її думку) доходу (недоотриманого прибутку) упущеної вигоди, а також суми таємного матеріального забезпечення відповідачем № 2 ОСОБА_3 відповідача № 1 ОСОБА_4 родинним коштом, включаючи неправомірно отриману відповідачем № 1 вигоду за рахунок інших осіб то прихованого сукупного доходу фізичних осіб підприємців - ФО-П ОСОБА_4 та ФО-П ОСОБА_3 з урахуванням ? частки Позивача. І тому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідача № 1 ОСОБА_2 та відповідача № 2 ОСОБА_3 на свою користь майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 498189 грн. та стягнути солідарно з обох відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 1773323 грн.75 коп.

У судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги, а у подальшому підтримали їх у повному об'ємі.

Відповідач № 1 - ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні позов не визнали та подали письмові заперечення щодо задоволення позову.

У судовому засідання відповідач № 2 та її представник також не визнали даний позов.

Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, з'ясував наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, 01.03.2000 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який 29.01.2013 р. було розірвано рішенням Апеляційного суду м. Києва.

Як з'ясовано судом, (і даний факт так і не було доказано позивачем та весь час спростовувався відповідачами), 27.06.2003 р. за спільні кошти позивача та відповідача № 2 була придбана АДРЕСА_1. При цьому покупцем за договором купівлі-продажу квартири виступала відповідач № 1 ОСОБА_2, при встановленні її особи у судовому засіданні, (як вбачається з паспорту відповідача № 1 ОСОБА_2) остання була зареєстрована у даній квартирі в цей же період, а 22.08.2012 р. між нею та ОСОБА_5 (сестра відповідача № 2 ОСОБА_3) було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Як з'ясував суд під час надання відповідей на запитання позивача, відповідач № 1 вказала, що 27.06.2003 р. придбала дану квартиру за власні кошти, які вона заощаджувала протягом всього життя, частина коштів нею були позичені (розписки не збереглося, адже позика була повернена), а частина коштів була надана колишнім чоловіком. І тому заперечувала факт утримання її та надання грошей на той час відповідачем № 2 ОСОБА_3, і таким чином заперечила факт співмешкання із відповідачем № 2.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, даний договір було оскаржено позивачем ОСОБА_1 у суді. 29.09.2014 р. Дніпровським р/с м. Києва було розглянуто цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 щодо визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 р., визнання квартири за адресою АДРЕСА_1 спільним сумісним майном позивача та ОСОБА_3, але у позові будо відмовлено. Дане рішення залишено без змін апеляційною інстанцією, і у ньому було вказано, що «Суд критично відноситься до тверджень сторони позивача (ОСОБА_1) щодо використання спільних подружніх коштів для придбання спільної квартири, оскільки жодних доказів того, що квартира була придбана саме за кошти сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суду надано не було. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг не можуть служити доказом того, що їх оплату було здійснено саме за рахунок сім'ї ОСОБА_3, які зроблені ремонтні роботи в квартирі».

Також судом під час слухання справи було з'ясовано, що необґрунтованим з боку позивача є той факт, що під час перебування у шлюбі із позивачем, відповідач № 2 ОСОБА_3 здійснив подружню зраду, шляхом взаємовідносин із відповідачем № 1 ОСОБА_2, і нібито впродовж 2003-2013 р. відповідач № 1 навмисно втручалася в особисте життя подружжя позивача та відповідача № 2 шляхом порушення законних шлюбних відносин, спокою родини та морального тиску на відповідача № 2, що призвело до погіршення взаємовідносин в сім'ї позивача та подачі позову до суду про розірвання шлюбу з боку відповідача № 2. Під час надання суду відповідей на запитання позивача, відповідач № 2 вказав, що з його боку будь якого фізичного або морального тиску на позивача ОСОБА_1 не відбувалось, а позивач у свою чергу, так і не змогла суду довести той факт, що з боку відповідача № 2 відбувалось нехтування сімейними цінностями та знущання над нею, із вимаганням написання розписок для відповідача № 2 щодо отриманих грошей на її утримання.

Як з'ясовано судом, відповідач № 1 є працівником, а відповідач № 2 є співзасновником ТОВ «КАРТСИСТЕМИ» - суб'єкта малого підприємництва (і даний факт сторонами не заперечується та підтверджується отриманими документами).

Як вбачається із постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме п. 26 «При вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій, частки (паю, долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно-правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим суб'єктом.»

При цьому у п. 28 даної постанови вказано, що «Ст. 12 Закону України від 19.09.1991 р. № 1576-XII "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Як вбачається з п. 29 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - «у відповідності до положень ст. 57, 61 СК, ст. 52 ЦК України, майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо недоотримання нею як дружиною, а у подальшому як колишньою дружиною доходів від підприємницької діяльності відповідача № 2 як члена сім'ї та неправомірної діяльності відповідача № 1 у зв'язку із цим на суму 498189 грн. матеріальних збитків не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд відмовляє у її задоволенні.

У відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже дана стаття забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посіпаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ніш обставин. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Тому вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" де вказано, що «Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності».

Ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного прав, має право на їх відшкодування.

Зважаючи на той факт, що у судовому засідання так і не знайшла свого підтвердження позовна вимога щодо стягнення із відповідачів матеріальних збитків, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 щодо відшкодування їй моральної шкоди відповідачем № 1 ОСОБА_2 та відповідачем № 2 ОСОБА_3 у сумі 1773323 грн.75 коп. також не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога випливає із недоведеності позову в частині відшкодування матеріальних збитків.

Тому враховуючи викладене, керуючись ст. 60, 61,63,65 СК України, ст. 11, 22, 23 ЦК України, постановою Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 15, ст. 23, 60, 61, 195, ст. 208, 209, ст. 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

СУДДЯ К.А. Васалатій