АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7481/16 Справа № 188/275/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Полубан М. П. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Максюти Ж.І., Тамакулової В.О.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

13 лютого 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року ОСОБА_2 того ж дня отримав кредит у розмірі 2726,76 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.04.2008 року. Відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим, станом на 21.01.2013 року утворилась заборгованість, яка складається із тіла кредиту в сумі 2726,76 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 11954,65 грн., пені у розмірі 19890,51 грн., а також штрафів: 500,00 грн. - фіксована частина, 1728,60 грн. - процентна складова. Тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість, станом на 21.01.2013 року, в загальному розмірі 36800,52 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 06.08.2013 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 19.03.2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 року вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Судом касаційної інстанції вказано, зокрема, на положення ст. ст. 203, 204 ЦК України і зазначено про необхідність перевірки факту оспорювання відповідачем ОСОБА_2 кредитного договору №DNH4КS93070015 від 21 квітня 2006 року, звернення з позовом про визнання його недійсним.

13.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до банку та посилався на те, що він не є стороною правочину, яким вважає акт прийому-передачі товару (мобільного телефону) від 21.04.2006 року. Зазначив також, що заява позичальника кредитного договору №DNH4КS93070015 від 21 квітня 2006 року ним не підписана, договір він не укладав, договір не відповідав і не відповідає його внутрішній волі, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки ОСОБА_2 не мав на меті отримання кредитних коштів на придбання мобільного телефону. Вважає кредитний договір №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року недійсним, виходячи з висновку судової почеркознавчої експертизи від 28 жовтня 2014 року №2494-14, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз. Доказів виконання ним будь-яких умов кредитного договору не існує, оскільки грошові кошти від банку він не отримував та кредит не погашав. Тому позивач просив визнати кредитний договір №DNH4КS93070015 від 21 квітня 2006 року недійсним (а.с.38-39 т.2).

Справа розглядається судами втретє. Останнім рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2016 року позовОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору задоволено, визнано кредитний договір, який оформлений заявою позичальника №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року недійсним; в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено. З ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551,21 грн. та на проведення судової експертизи в сумі 2361,60 грн. (а.с. 97-101 т. 2).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення від 15 серпня 2016 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості та відмову в зустрічних вимогах ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження своїх доводів щодо наявності договірних відносин між сторонами банк надав копію заяви позичальника №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року відповідно до якої ОСОБА_2 21.04.2006 року отримав кредит у ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 2726,76 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 21.04.2008 року (а.с. 7-8 т.1).

Відповідно зазначеного вище договору, кошти надавались для покупки мобільного телефону Нокіа-3250 у ПП ОСОБА_3

Невід'ємною складовою кредитного договору є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт), відповідно до п.п. 3.2.5 та 3.3.5 яких, зокрема, позичальник доручає банку із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту, або валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів, здійснювати договірне списання (а.с.11-18 т.1).

На підтвердження виконання умов договору банком надано копію рахунку №9 про перерахування ПП ОСОБА_3 21.04.2006 року 2199,00 грн. та копію акту прийому-передачі товару №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року, оформленого ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.9, 10 т.1).

Згідно представленого банком розрахунку, у зв»язку з невиконанням відповідачем за первісним позовом умов кредитного договору, нарахована заборгованість у загальному розмірі 36800,52 грн., станом на 21.01.2013 року, що складається із тіла кредиту в сумі 2726,76 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 11954,65 грн., пені у розмірі 19890,51 грн., а також штрафів 500,00 грн. - фіксована частина та 1728,60 грн. - процентна складова.

Згідно висновку №2494-14 судової почеркознавчої експертизи від 28.10.2014 року, проведеної у даній справі за ухвалою місцевого суду від 24.03.2014 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, рукописні записи «25 жовтня 2005 р», «10 НОМЕР_1 Дн-ськ Кірова 125 56», «ОСОБА_2 21 квітня 06», якими заповнені графи заяви позичальника №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 - виконані не ОСОБА_2, а іншою особою; рукописні записи «25 жовтня 2005 р», « 10 НОМЕР_1 Дн-ськ Кірова 125 56», «ОСОБА_2 21 квітня 06», якими заповнені графи заяви позичальника №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 - виконані однією особою; підпис від імені ОСОБА_2 в графі «(підпис)» заяви позичальника №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 - виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням його справжньому підпису (а.с.185 -196 т.1).

Детально дослідивши зміст наведеного вище висновку №2494-14 судової почеркознавчої експертизи від 28.10.2014 року, допитавши у судовому засіданні судового експерта ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов позитивного висновку щодо належної якості проведеної судової експертизи. Так, представлені для дослідження вільні зразки почерку (підпису) особи, яка підлягає ідентифікації, відповідали об'єкту, який досліджувався та їх було достатньо для проведення відповідної експертизи і висновку про те, що досліджуваний підпис виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою; експериментальні, вільні та умовно вільні зразки почерку ОСОБА_2, які були представлені для проведення експертизи, відповідають вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮ України від 08.10.98 року №53/5, з відповідними змінами та доповненнями на час проведення експертизи (а.с.152-161, 174-179 т.с.1); надані для дослідження вільні та умовно вільні зразки підпису (почерку) ОСОБА_2 були вчинені останнім у різний час, зокрема у період з 2005 року по 2007 рік (а.с. 185 - 197 у т. 1).

Отже, висновок №2494-14 судової почеркознавчої експертизи від 28.10.2014 року суд приймає у якості доказу, що відповідає вимогам ст. 58, 59 ЦПК України.

Доводи представника банку щодо неналежної якості проведеного експертного дослідження є необґрунтованими, неконкретними і не спростовують наведеного вище висновку суду щодо належної якості проведеної експертизи.

Крім того, ні в місцевому суді, ні під час слухання справи апеляційним судом представником банку не заявлене клопотання про призначення у справі повторної чи додаткової судової почеркознавчої експертизи, що стверджується письмовими матеріалами даної справи, журналами та звукозаписами судових засідань.

Також, згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, зокрема, вищевказаному висновку судової почеркознавчої експертизи; встановивши факт непідписання відповідачем за первісним позовом оспорюваного кредитного договору, - колегія дійшла обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем за первісним позовом факту укладення у простій письмовій формі 21 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 кредитного договору №DNH4КS93070015. Отже, оспорюваний кредитний договір, відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України, є нікчемним і, згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, - недійсним з моменту його вчинення. Тому, враховуючи положення ч. 4 ст. 338 ЦПК України та зміст останньої ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, постановленої у даній справі 27.01.2016 року, де, зокрема, вказано на вимоги ст.ст. 203, 204 ЦК України і зазначено про необхідність перевірити факт оспорювання відповідачем ОСОБА_2 кредитного договору, звернення з позовом про визнання його недійсним (а.с. 25 - 27 у т. 2), - колегія дійшла висновку, про можливість задоволення зустрічного позову щодо визнання кредитного договору №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року недійсним, оскільки, за викладених вище обставин, оспорюваний договір не відповідає наведеним вимогам Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, первісні позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року, який не відповідає вимогам ч. 1 ст. 1055 ЦК України, що заявлені з посиланням на наявність у відповідача обов»язку виконувати умови вказаного договору, - задоволенню не підлягають.

Доводи банку про те, що, в порядку виконання умов оспорюваного кредитного договору, 21.04.2006 року на рахунок ПП ОСОБА_3, який до участі у справі у якості третьої особи не залучався, було перераховано 2199,00 грн., а також надана банком копія акту прийому-передачі товару, згідно якого 21.04.2006 року покупець ОСОБА_2 одержав від продавця ПП ОСОБА_3 мобільний телефон Нокіа-3250 за ціною 2199,0 грн., - не спростовують наведених вище висновків суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що відповідачем не здійснено жодного платежу на виконання умов кредитного договору №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року. Даний факт визнано сторонами, що стверджується письмовими поясненнями представника банку від 18.11.2016 року, які долучені до матеріалів справи, та показами сторін у судовому засіданні апеляційного суду.

Колегія зауважує, що позов про визнання кредитного договору №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року дійсним банком, до цього часу, не заявлено. Позов з підстав ст. 216 ЦК України також не заявлено та до участі у справі ПП ОСОБА_3 ні у якості відповідача, ні як третя особа не залучений.

Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» не позбавлений можливості звернення до суду з іншим позовом, за іншими правовими підставами для захисту своїх прав та законних інтересів.

При вирішенні питання щодо застосування позовної давності до зустрічних позовних вимог колегія виходить з наступного. Згідно наданих ОСОБА_2 заяв від 18.08.2008 року та від 24.10.2008 року, на час їх оформлення йому, зі слів працівників банку, було відомо про наявність непогашеного кредиту на суму 7465,08 грн.; однак банком не спростовані твердження ОСОБА_2 про те, що про існування кредитного договору за №DNH4КS93070015 з певними умовами йому відомо не було, на письмові звернення з метою з»ясування обставин формування заборгованості - банк відповіді не надав, копію оспорюваного кредитного договору не вручив; отже у 2008 році ОСОБА_2 не дізнався і, зважаючи на бездіяльність банку при розгляді його письмових звернень, не міг дізнатись про порушення своїх прав у зв»язку з наявністю кредитного договору за №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року; колегія зауважує, що між ОСОБА_2 та позивачем за первісним позовом існували інші договірні правовідносини, що визнано сторонами справи. Про порушення свого права у зв»язку з наявністю кредитного договору за №DNH4КS93070015 від 21.04.2006 року ОСОБА_2 дізнався лише під час розгляду даної справи судом першої інстанції, що стверджується його письмовими поясненнями від 04.03.2013 року (а.с. 33 - 34 у т. 1); письмових доказів щодо отримання ОСОБА_2 копії позовної заяви чи повістки у суд до вказаної дати матеріали справи не містять. Отже трирічний строк позовної давності для пред»явлення позову про визнання договору недійсним сплив 04.03.2016 року, а зустрічний позов пред»явлено до суду 13.04.2016 року. Колегія вважає, що нетривале порушення трирічного строку позовної давності зумовлено наявністю поважних причин, оскільки у даній справі двічі рішеннями суду першої інстанції від 25.03.2013 року та від 03.12.2014 року, які залишались без змін ухвалами апеляційного суду від 06.08.2013 року та від 19.03.2015 року відповідно, у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості було відмовлено, тобто з часу набрання вказаними рішеннями районного суду законної сили і до їхнього скасування ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року та від 27.01.2016 року відповідно (тобто у періоди з 06.08.2013 року до 06.11.2013 року та з 19.03.2015 року до 27.01.2016 року) позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважав свої права та законні інтереси захищеними, а отже підстав для пред»явлення позову про визнання договору недійсним не вбачав обґрунтовано.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія наголошує, що згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України (Глава 2. Касаційне провадження) висновки і мотиви, з якихскасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді