ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м.Києву та Київській області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 як представника малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Фастівської міської ради про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку та виселення з іпотечного будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 як представника малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 3700 від 30.05.2008 року, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 210 000 грн. строком на 120 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 18,5 % річних. Крім того, між сторонами також укладений додатковий договір №1 від 04.09.2008 року, відповідно о якого предмет договору становить 500 000 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки №12754, предметом якої є належне відповідачу на праві власності нерухоме майно житловий будинок за адресою: Київська область, місто Фастів, вул. Набережна, 149.

В порушення умов договору відповідач своїх зобов'язань не виконав належним чином, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01.07.2015 року становить 388096,91 грн., тому просить звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 30.05.2008 року № 12754 на нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,0632 га з цільовим призначенням земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та розташований на ній житловий будинок загальною площею 143,8 кв.м., житловою площею 76,1 кв.м. і належних до нього відповідних надвірних будівель, що знаходяться за адресою: Київська область, місто Фастів, вул. Набережна, 149, що належить на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 3700 від 30.05.2008 року в сумі 388 096 грн. 91 коп., шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну для реалізації предмету іпотеки 771 200 грн.; виселити власника іпотечного будинку ОСОБА_2, а також зареєстрованих осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з вищевказаного будинку, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали, просили у його задоволені відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що проти позову категорично заперечує.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» посилаючись на те, що наданий банком розрахунок не відповідає дійсності, оскільки заборгованість ОСОБА_2 є меншою, ніж заявлено банком, оскільки відповідачем по теперішній час у регулярному порядку здійснюється сплати необхідних платежів на погашення кредиту. Також зазначила, що вимога про виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку не може бути виконана на підставі того, що в іпотеку переданий житловий будинок, який придбаний ОСОБА_2 не за рахунок отриманих кредитних коштів, а на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2005 року.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог щодо виселення з будинку, оскільки на теперішній час у ньому зареєстровані малолітні діти.

Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Судом встановлено, що на відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», у зв'язку із змінами до статуту банку, що були затверджені Постановою Кабінету міністрів України №502 від 06.04.2011р. «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України №261 від 25.02.2003р.», відкрите акціонерне товариства «Державний ощадний банк України» було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

30 травня 2008 року між позивачем ВАТ «Державний ощадний банк» в особі керуючого Фастівським відділенням № 2877 (на даний час територіально відокремлене без балансове відділення № 10026/0657 філії Головного управління по м. Києву і Київській області АТ «Ощадбанк») (далі за текстом Банк та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 3700, відповідного до якого був наданий кредит на споживчі цілі в сумі 210 000,00 грн., строком на 120 місяців із розрахунку 18,5 річних зі строком остаточного погашення боргу не пізніше квітня 2018 року.

04 вересня 2008 року був укладений додатковий договір № 1, яким були внесені зміни до кредитного договору № 3700, а саме: банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 500 000 грн. 00 коп. із розрахунком 18,5 % річних за користування кредитом. В свою чергу, позичальник зобовязується щомісячного до останнього банківського дня, наступного за звітним здійснювати платежі по погашенню кредиту з червня 2010 року по квітень 2018 року включно рівними частинами в сумі 5 208,34 грн., а останній платіж в сумі 5 207,70 грн. не пізніше дати остаточного погашення кредиту.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 30.05.2008 року був укладений іпотечний договір № 12754, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0632 га з цільовим призначенням земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та розташований на ній загальною площею 143,8 кв.м., житловою площею 76,1 кв.м. і належних до нього відповідних надвірних будівель, а саме сарай, гараж, що знаходяться за адресою Київська область, місто Фастів, вулиця Набережна 149.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії № 3700 від 30.05.2008 року, надавши грошові кошти у сумі 500 000,00 грн. терміном на 10 років, в той час, як відповідач ОСОБА_2 в строки, встановлені кредитним договором, не погасив кредит, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка за розрахунком позивача станом на 30.09.2015 року складає 388 096,91 грн., з яких: 171 874,58 грн. заборгованість по кредиту; 69 431,38 грн. сума прострочених чергових платежів; 74 099,12 грн. сума заборгованості по сплаті відсотків за користуванням кредитом за період з 19 березня 2014 року по 30 вересня 2015 року; 22 771,81 грн. загальна сума пені; 1 903,88 грн. загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу; 1 478,72 грн. загальна сума 3% річних від прострочених сум по відсоткам; 23 540,77 грн. загальна сума інфляційних витрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу; 22 996, 65 грн. загальна сума інфляційних витрат від прострочених сум заборгованості по відсоткам.

Банком 22 червня 2015 року надсилав відповідачам претензійні листи - вимоги про усунення порушення та виселення за № 53/08/99, № 53/08/100, №53/08/101 (а.с.36-39), що не оспорюється відповідачами у судовому засіданні, однак станом на теперішній час вимоги не виконані.

Наведене стало підставою для звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців, на підставі ст.33, 39 Закону України «Про іпотеку».

Фактично відповідачами не заперечується наявність за ними заборгованості перед банком, тобто визнається сам факт порушення ними зобовязань за кредитним договором та настання цивільно - правової відповідальності перед банком, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають.

Разом з тим, відповідач не визнається загальний розмір заборгованості за кредитним договором, вказує на його невідповідність первинним документам, а саме на те, що відповідачем здійснювалась регулярна сплата чергових платежів на погашення заборгованості, що не знайшло відображення у розрахунку. Також, посилався на допущення з боку банку подвійного нарахування відсотків, безпідставне нарахування пені.

З метою всебічного та повного зясування обставин справи судом ухвалою від 22.12.2015 року витребувані у позивача матеріали кредитної справи, а також при подальшому розгляді справи з метою усунення розбіжностей між сторонами у визначені розмірі заборгованості наданий час на проведення звірки.

За результатом проведених дій і наданих документів розмір заборгованості в сумі 388 096 грн. 91 коп., визначений позивачем, знайшов своє підтвердження.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Відповідачем фактично визнається наявність заборгованості за кредитом як на день подання позову, так і на час ухвалення судового рішення, однак жодних доказів про її розмір з урахуванням несвоєчасності виплати, суду не надано і розрахунок, наданий позивачем, не спростовано. Оскільки позивачем обґрунтовані підстави та розмір заборгованості, а відповідачем такий розмір не спростований, суд при прийнятті рішення виходить саме із визначеного позивачем розміру заборгованості за кредитом.

Правовідносини, які виникають у процесі виконання зобовязань та реалізації банком права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та Законом України «Про іпотеку» (далі за текстом Закон).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку передбаченому цим Законом.

Статтею 1 Закону передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону у разі порушення зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Стаття 39 Закону передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Заперечуючи проти позову відповідачі посилались на те, що у спірній квартирі зареєстровані неповнолітні діти родини відповідача, у відповідача є бажання погасити заборгованість по кредиту, а також те, що ОСОБА_2 та його сім'я не мають іншого нерухомого майна для проживання. Також посилались на наявність рішення суду про стягнення з них у солідарному порядку заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 277305,96 грн.

Суд не приймає такі посилання відповідачів, оскільки наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та наявність неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання стягнутих коштів шляхом звернення стягнення на передане відповідачем в іпотеку майно.

Наявні в справі докази вказують на неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, що надає право банку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедурні продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

За таких обставин відповідно до положень закону та умов укладених між сторонами кредитного і іпотечного договорів, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною для реалізації предмету іпотеки 771 200 грн., обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Позивач разом із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки заявив вимогу про виселення.

Згідно з ч.4 ст. 109 Житлового кодексу України, ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15, відповідно до якої за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить спірний житловий будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 27.07.2005 року у Фастівській міській державній нотаріальній конторі Київської області за р. № 1683, зареєстрований у Фастівському МБТІ 28.07.2005 року у реєстраційній книзі № 65 за р.№7208 (а.с. 24-26) та земельна ділянка, що підтверджується державним актом про право власності серії ЯД № 697291, виданого 06 березня 2007 року у Фастівській міській державній нотаріальній конторі Київської області за р.№ 1685, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 01:07:032:00092 (а.с. 32-34).

З наведеного вбачається, що відповідач придбав іпотечну нерухомість раніше, ніж укладався кредитний договір, що свідчить про те, що іпотечне нерухоме майно було придбане не за рахунок кредитних коштів.

Встановивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, ненадання постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом правових підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виселення.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При визначені розміру судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами, суд виходить з наступного. Так, відповідно до платіжного доручення № 245245797 від 11.11.2015 року, позивачем сплачено судовий збір в сумі 5821,46 грн., що становить 1,5% суми позову (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. З наведеного виходить, що позивачем не сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру про виселення, у розмірі 1218 грн., який підлягає відрахуванню із суми фактично сплаченого позивачем судового збору.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 6,10,60,212-215,224-226 ЦПК України, ст.526,527,530, 610,1054 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,0632 га та розташований на ній житловий будинок загальною площею 143,8 кв.м., житловою площею 76,1 кв.м., і належних до нього відповідних надвірних будівель, що знаходяться за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Набережна, 149 та належать ОСОБА_2 на праві власності, в рахунок погашення заборгованості в сумі 388096,91 грн., шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки - 771200,00 грн.

У задоволені іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м.Києву та Київській області сума судового збору у розмірі 4603,46 грн.

Повний текст рішення виготовлений 19 лютого 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова