Справа № 454/2250/16
Провадження № 22-ц/779/2497/2016
Головуючий у 1 інстанції Адамович М.Я.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в частині позовних вимог до Апеляційного суду Львівської області про стягнення моральної шкоди.

На вказану ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Відмовляючи у відкритті провадження суд не врахував положення Конституції України, Цивільного кодексу України та рішень Конституційного Суду України, які гарантують право особи звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Підсудність судам цивільних справ, у яких однією із сторін є суд визначено і ст. 108 ЦПК України.

Також зазначає, що позовних вимог про стягнення з Апеляційного суду Львівської області ним не заявлено, а лише вказано на цього відповідача як такого, незаконними діями суддів якого йому спричинено шкоду.

З цих підстав апелянт просив ухвалу скасувати, справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

В засідання апеляційного суду сторони не зявилися, будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Апеляційного суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. При цьому, як на підставу своїх вимог позивач вказував, що в результаті протиправних дій колегії суддів Апеляційного суду Львівської області, а саме винесення рішення від 12 жовтня 2015 року, було принижено його честь, гідність та ділову репутацію. Незаконність цього рішення підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, якою скасовано попередні судові рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. А тому просив стягнути моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Апеляційного суду Львівської області, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він відповідає вимогам процесуального закону з огляду на наступне.

Статтею 126 Конституції України закріплено незалежність та недоторканість суддів при здійсненні правосуддя, вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 7 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами) учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Зазначеними положеннями Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У зв'язку із вищенаведеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, відповідно до пункту 57 Висновку № 11 (2008) якої зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Крім того, згідно Висновку Консультативної ради №3 (2002) за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості, що підлягає встановленню у визначеному національним законодавством порядку.

Вказівки на те, що право на суд (окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя) не є абсолютним містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року (справа «Голдер проти Великої Британії»), від 15 грудня 1992 року (справа «ОСОБА_3 де ля Прадель проти Франції»).

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що їх предметом є виключно процесуальні дії суддів апеляційного суду при здійсненні ними правосуддя.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що оскарження дій (бездіяльності) та рішень суддів апеляційного суду в такий спосіб визначається як втручання у здійснення ними правосуддя та посягання на їх незалежність.

А тому обґрунтовано з цих підстав, враховуючи, що позовна заява в частині вимог до Апеляційного суду Львівської області не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, відмовив у відкритті провадження в ній.

Ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням вимог процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_4