набрала чинності "___"_________20____р.
Справа № 665/1819/15-ц
22.06.2016 Чаплинський районний суд Херсонської області
в складі: судді - Томашевського В.А.
секретаря - Покотун Р.І., Ткаченко Л.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів,
Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає по АДРЕСА_1 звернувся до відповідача - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» філія Херсонського обласного управління з позовними вимогами про захист прав споживача та стягнення грошових коштів у сумі 47 278 грн. 31 коп., посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина, яка серед іншого складається з банківського вкладу в державному Ощадному банку України рахунок НОМЕР_1. За життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла грошові вклади в будь-яких банківських, кредитних та/або фінансових установах на користь ОСОБА_1.
08 липня 2015 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину та звернувся до представників банку про повернення вкладу згідно цих рахунків.
Керуюча Чаплинською філією Херсонського обласного управління Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ОСОБА_4 на звернення позивача пояснила, що гроші на вкладах є, однак повернути їх банк не може. Після неодноразових звернень позивачу надана відповідь від 18.08.2015 року, згідно якої грошові кошти, що перебувають на рахунках спадкодавця, віднесені до «грошових заощаджень», а тому повертати їх не будуть, оскільки немає готівки.
Позивач ОСОБА_1 вважає дії відповідача такими, що порушують чинне законодавство та його права як споживача.
Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, надавши до суду письмові заперечення проти позовних вимог.
Відповідно до заперечень відповідача, 18.08.2015 року на адресу позивача була направлена відповідь, в якій зазначено про неможливість повернення знецінених грошових заощаджень громадян України, поміщених в період до 02 січня 1992 року в установі Ощадного банку СРСР. Оскільки успадковані Позивачем грошові кошти по зазначеним рахункам у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 08 липня 2015 року є знецінені грошові заощадження згідно дати відкриття рахунків та зарахування грошових коштів.
Питання повернення знецінених грошових заощаджень громадян України регулюється Законом України від 21.11.1996 року «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Кабінет Міністрів відповідно до статті 7 цього Закону щорічно встановлює порядок здійснення компенсаційних виплат по знецінених грошових заощаджень у межах коштів, які передбачені в Державному бюджеті України на відповідний рік. Відповідач здійснює компенсаційні виплати відповідно до прийнятих постанов Кабінету Міністрів України після надходження коштів з державного бюджету України. На 2015 рік відповідні рішення Кабінету Міністрів України щодо виплати по компенсаційним рахункам не приймалися та відповідно не має можливості та правових підстав виплатити Позивачу суму коштів у розмірі 47 278, 31 гривень.
Відповідач вважає, що зі свого боку надав можливість Позивачу здійснити успадкування знецінених грошових коштів спадкодавця ОСОБА_3, а виплата буде здійснюватися на підставі прийнятого річного бюджету України на відповідний період та на цих підставах відмовити позивачу у задоволенні всіх його позовних вимог у повному обсязі та закрити провадження по справі.
Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 з наступного:
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частина 1 ст.16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Крім того Закон України «Про захист прав споживачів» - далі Закон, - регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.
Згідно з п. 22 ст. 1 цього Закону, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.
Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Також, згідно з частиною 2 ст. 22 Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Крім того, згідно з ч. 7 ст. 110 ЦПК України позови, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням.
Згідно пункту 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно частини другої пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
Крім того суд враховує, що відповідно до Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41).
Грошові кошти є об'єктом права власності, в тому числі приватної (стаття 13 Закону України "Про власність").
Відповідно до Цивільного кодексу України громадяни можуть зберігати кошти в державних банківських та інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів зазначених установ та виданих у встановленому порядку правил а реальність будь-якого суб'єктивного права власності полягає в його гарантованості, в тому числі державою щодо таємниці вкладів, їх збереження і видачі за першою вимогою вкладника, враховуючи, що ці положення законодавства узгоджуються з наведеними вище положеннями Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Одним із способів захисту права власності вкладників є відновлення становища, яке існувало до порушення цього права (частина перша статті 6 Цивільного кодексу Української РСР).
Законом, окремі положення якого оспорює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, встановлено зобов'язання держави перед громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які внаслідок інфляції та інших обставин фактично втратили свої грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також в установи Ощадного банку України протягом 1992-1994 років, якщо вони перебували на його рахунках не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років (стаття 1). Суть цих зобов'язань полягає у збереженні та відновленні реальної вартості зазначених заощаджень громадян шляхом їх одноразової компенсаційної індексації установами Ощадного банку України протягом грудня 1996 року - березня 1997 року, що й було зроблено та засвідчено видачею ощадних книжок вкладникам (статті 2, 5). Подальша компенсаційна індексація заощаджень громадян відповідно до положень частини другої статті 3 Закону здійснюється під час видачі вкладів.
Відновлення заощаджень громадян шляхом компенсаційної індексації в установах Ощадного банку України означає не тільки поновлення їх реальної вартості, але й право вкладника як власника своїх грошових заощаджень вимагати повернення відновленої і проіндексованої суми цього вкладу.
Відповідно до Конституції України право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).
З огляду на ці положення встановлений Законом (стаття 7) механізм, відповідно до якого заощадження повертаються не за першою вимогою вкладника, як це передбачено статтею 384 Цивільного кодексу Української РСР, а "поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік", обмежує конституційне право власності громадян, грошові вклади яких відновлені шляхом компенсаційної індексації в Державному ощадному банку України.
Відповідно до Конституції України власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що "власність зобов'язує", і вона "не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству" (частина третя статті 13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41).
Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено.
Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.
Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів" (стаття 1). Водночас, відсутність саме в Законі конкретних етапів, термінів повернення заощаджень та обсягів бюджетних асигнувань може призвести до повної втрати громадянами своїх вкладів, тобто до порушення їх конституційного права власності.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року: "Не заперечуючи право держави встановлювати - у досить широких межах розсуду, відповідно до її внутрішньої законодавчої, соціальної, економічної політики чи з іншою метою - обмеження у користуванні об'єктами права власності з огляду на суспільний інтерес, слід мати на увазі, що ці обмеження, однак, не повинні призводити до позбавлення можливостей такого користування, тобто до повної їх втрати".
Відповідно до Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи (частина перша статті 24). Це означає, що і встановлене Основним Законом право володіння, користування та розпорядження власністю (частина перша статті 41), як і обмеження державою цього права, має бути рівним для всіх громадян.
З огляду на це положення статті 7 Закону, відповідно до якого заощадження громадян, відновлені та проіндексовані згідно з Законом в установах Ощадного банку України, повертаються залежно "від віку вкладника", є таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Що стосується "інших обставин" як однієї з умов повернення відновлених вкладів, то це положення статті 7 Закону також не відповідає Конституції України (є неконституційним). Його довільне тлумачення у процесі застосування Закону може призвести до порушення рівності власників відновлених та проіндексованих вкладів в їх правообмеженні на повернення цих вкладів.
Відповідно до статті 8 Закону у разі смерті вкладника спадкоємці або інші особи, представники місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або громадських організацій, які взяли на себе організацію похорону, можуть при пред'явленні ощадної книжки вкладника та свідоцтва про смерть одержати в установах Ощадного банку України, за місцезнаходженням вкладу, частину проіндексованого вкладу для організації похорону та проведення необхідних відповідно до національних традицій поминально-ритуальних заходів, сума якої визначається виходячи з розміру державної допомоги на поховання. Ця норма не позбавляє спадкоємців права на успадкування вкладу на загальних підставах, а отже, і на набуття права власника на цей вклад.*
Відповідно пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.
Оскільки в діях Відповідача вбачається порушення прав споживачів, існують підстави для звільнення споживача від сплати судового збору.
Керуючись ст..ст. 10,11,88,209,212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 22, 23, 526, 1058, 1060, 1167 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 10, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», суд -
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області через Чаплинський районний суд Херсонської області протягом 10 днів з часу отримання копії рішення суду.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданої протягом 10 днів з часу отримання копії заочного рішення.

С У Д Д Я;