Справа № 266/3527/16-ц
Провадженя№ 2/266/1100/16

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2016 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г. при секретарі Циганковій М.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди,
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 лютого 2015 року він згідно Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» був мобілізований для проходження військової служби в якості офіцера запасу. З 24.06.2015 року по 07.04.2016 року проходячи службу в військовій частині НОМЕР_1 приймав участь в проведенні антитерористичної операції та отримав статус учасника бойових дій. На підставі Указу Президента України від 25.03.2016 року №115/2016 був звільнений в запас ЗСУ 07.04.2016 року та знятий з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 . В процесі проходження військової служби позивач звертався з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 про виплату йому підйомної допомоги, однак зазначений рапорт не бува задоволений, в результаті чого був змушений звертатись за захистом свого порушеного права до суду. Своєю бездіяльністю відповідач спричинив йому моральні страждання, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом осіб офіцерського складу по мобілізації в особливий період в зоні проведення АТО. Просив суд стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 13 775 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві на адресу суду просив справу розглянути за його відсутності, наполягав на задоволенні позову з викладених в ньому підстав.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду лист, в якому позовні вимоги не визнав повністю, надавши на адресу суду заперечення, в яких вважає не обґрунтованими вимоги позивача, оскільки вони ґрунтуються на правовідносинах, які не розповсюджуються на військовослужбовців.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного:
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
27.02.2015 року ОСОБА_1 було мобілізовано згідно Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» був мобілізований для проходження військової служби в якості офіцера запасу до військової частини НОМЕР_2 (а. с. 16)
Наказом 118-ос від 24.06.2015 року зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 , де з 24.06.2015 року по 07.04.2016 року проходячи службу в військовій частині НОМЕР_1 приймав участь в проведенні антитерористичної операції та отримав статус учасника бойових дій (а. с. 20)
На підставі Указу Президента України від 25.03.2016 року №115/2016 був звільнений в запас ЗСУ та знятий з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 наказом №74-ос від 07.04.2016року (а. с. 19)
Згідно з ст. 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Вимоги позивача ґрунтуються на поширенні на нього дії ст. 237-1 КЗпП України в зв`язку із порушенням його прав як працівника у сфері трудових відносин.
Однак на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 проходив військову службу та на нього розповсюджувалась дія Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Відповідно до ст. 2 цього Закону встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень ст. 3 Закону Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України, "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а за правилами ст. 26 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 N 1115/2009 відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" постановлено Затвердити Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України». «Загальна частина п. 1. Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що посилання на норми КЗпП України в цьому випадку є хибним, адже він регулює трудові відносини працівників та їх працю, в позовних вимогах ОСОБА_1 предметом спору є правовідносини щодо виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців які регулюються вищевикладеними нормами спеціального законодавства, та не регулюються і не підмінюються нормами КЗпП, тому як позивач був військовослужбовцем саме Державної прикордонної служби України, а не працівником.
Слід зазначити, що військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється, а тому його норми, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна з сторін зобов`язана довести ті обставинина які, вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.
Згідно абзацу 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», N 13 від 24.12.1999, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо)
Під час проходження військової служби ОСОБА_1 звертався із рапортом про отримання підйомної допомоги, однак зазначений рапорт не був задоволений, в результаті чого був змушений звертатись за захистом свого порушеного права до суду. Постановою Вінницького окружного адміністративного суд від 09.06.2016 року, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 року, які залишено без змін, встановлено протиправну бездіяльність в частині не виплати підйомної допомоги та відмовлено в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди (а. с. 21-34).
Таким чином, рішеннями судів встановлено неправомірність вимог ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації моральної шкоди.
Також в матеріалах справи не міститься жодного документального доказу завдання ОСОБА_1 моральної шкоди.
На підставі вище викладеного, та керуючись ст.ст. 60, 110, 213, 214, 215, ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 65 Конституції України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд м. Маріуполя шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.