Номер провадження: 22-ц/785/5784/16
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення їх сплати,

встановила:

23.09.2014 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та просила стягнути з відповідача заборгованість по аліментам на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що утворилась за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2007 року по справі №2-821/07, за період з 01.01.2008 року по 31.03.2014 року у розмірі 369 462,25 грн., та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів за період з 01.01.2008 року по 28.07.2014 року у розмірі 2 455 103,35 грн.

В ході судового розгляду справи позивачка збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів, що утворилась за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року у розмірі 495 036,46 грн., та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів за період з 01.01.2008 року по 03.02.2015 року у розмірі 3 151 109,20 грн.

Справу було розглянуто у відсутність відповідача при заочному розгляді справи.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.09.2015 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково.

Було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість по аліментам на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що утворилась за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2007 року, за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року у розмірі 495 036,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що утворилась за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2007 року, за період з 01.01.2008 року по 03.02.2015 року у розмірі 10 000 грн.

В решті позову ОСОБА_4 було відмовлено.

Також було стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено та визнані сторонами ті обставини, що в період шлюбу, а саме 29 березня 2001 року у сторін народився син - Нікіта, який проживає з матір'ю - позивачкою ОСОБА_4

20 серпня 2005 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.

14 червня 2007 року рішенням Приморського районного суду м.Одеси з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 були стягнуті аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 13 грудня 2006 року до досягнення повноліття дитиною, тобто 29 березня 2019 року.

17 жовтня 2007 року по вказаному рішенню виданий виконавчий лист, який був пред'явлений до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби (далі - ВДВС) Одеського МУЮ. В подальшому, виконавчий лист був направлений за основним місцем роботи відповідача, де виконувався належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вищевикладені обставини вважаються встановленими і доказуванню не підлягають.

Спірними в даному випадку являються питання, чи отримував відповідач додатковий дохід від заняття підприємницькою діяльністю та чи ухилявся він від сплати аліментів від цього доходу, за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року, та чи зобов'язаний він у зв'язку з цим сплачувати позивачці заборгованість за аліментами та пеню за несвоєчасну їх сплату за вказаний період.

З цього приводу колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що у відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначила позивач ОСОБА_4 у своїй позовній заяві, у травні 2014 року їй випадково стало відомо, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, у зв'язку з чим з метою з'ясування зазначених обставин нею було подано відповідну заяву до Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ.

Відповідно до відповіді з ДПІ Приморського району м.Одеси Головного управління міністерства доходів України в Одеській області №40591/9/15-53-1705 від 03 грудня 2014 року на запит Другого Приморського ВДВС ОМУЮ, ФОП ОСОБА_3 займається підприємницькою діяльністю щодо надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Платник перебуває на спрощеній системі оподаткування (з група ставка 5%) (а.с.51).

Згідно наданих звітів та декларацій платника єдиного податку, сума доходу відповідача ОСОБА_3 за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року склала:

у 2007 році - 6244 грн.,

у 2008 році - 18732 грн.,

у 2009 році- 14790 грн.,

у 2010 році - 195400 грн.,

у 2011 році - 370080 грн.,

у 2012 році - 361031 грн.,

у 2013 році - 369439 грн.,

за 9 місяців 2014 року - 447263 грн.

На підставі зазначеної відповіді державним виконавцем другого Приморського ВДВС ОМУЮ ОСОБА_6 22.04.2015 року було складено розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якого станом на 01.10.2014 року заборгованість по сплаті аліментів за період з 01 січня 2007 року складає 495 036,46 грн.(а.с.71).

Попередній розрахунок, згідно якого заборгованість по аліментам позивача станом на 01.04.2014 року склала 368 751,12 грн. (а.с.30), був скасований ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року, як незаконний (а.с.35-36).

Підставою для визнання вказаного розрахунку недійсним було те, що про вирішенні питання про стягнення аліментів з фізичної особи підприємця належить враховувати чистий дохід від підприємницької діяльності, тобто від валового доходу слід відраховувати фактично понесені витрати на здійснення підприємницької діяльності, податки та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне забезпечення.

Незважаючи на вказане судове рішення, державним виконавцем другого Приморського ВДВС ОМУЮ ОСОБА_6 знову складено розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якого станом на 01 жовтня 2014 року заборгованість по сплаті аліментів за період з 01 січня 2007 року складає 495 036,46 грн., про що йшлося вище. Тобто розрахунок заборгованості знову здійснений із валового доходу підприємця ОСОБА_3 за період з 01.01.2007 року по 01.01.2014 року та за 2014 рік - з відрахуванням податків а не із чистого доходу від підприємницької діяльності за весь період часу.

Таким чином, саме із вказаного розрахунку виходив суд першої інстанції, увалюючи оскаржуване судове рішення від 09.09.2015 року, та вирішуючи питання щодо заборгованості по аліментам, які відповідач мав сплачувати позивачці за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, постановою начальника другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ від 25.08.2015 року вищевказаний розрахунок заборгованості від 22.04.2015 року також був скасований як незаконний.

При цьому у вказаній постанові зазначено, що відповідач ОСОБА_3 додатково працює в «Арєте України ЛТД» директором і сплачує аліменти, виходячи із заробітної плати (а.с.105).

Проте, судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, у зв'язку з чим суд взяв за основу оскаржуваного судового рішення розрахунок заборгованості від 22.04.2015 року, який 25.08.2015 року вже був скасований.

Що стосується відрахування розміру чистого доходу відповідача ОСОБА_3, отриманого від здійснення ним підприємницької діяльності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи №6 від 07.92.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Згідно п. 1.16 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. № 146, дійсно доходи від підприємницької діяльності враховуються при обчисленні розміру аліментів.

Відповідно до ч.2 ст.142 ГК України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Згідно п.292.13 ст.292 ПК України дохід фізичних осіб-підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, визначається на підставі даних обліку, який ведеться відповідно до ст.296 цього Кодексу.

Відповідно до п.292.14 ст.292 ПК України визначення доходу фізичних осіб, що перебувають на спрощеній системі оподаткування, здійснюється виключно для цілей оподаткування єдиним податком та для надання права суб'єкту господарювання зареєструватися платником єдиного податку та/або перебувати на спрощеній системі оподаткування.

За змістом п.п. 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Таким чином, доходом боржника слід вважати суму, фактично отриману суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або в касу за здійснення підприємницької діяльності за відрахуванням понесених витрат.

Так, приватний підприємець - платник єдиного податку не зобов'язаний вести облік своїх доходів і витрат, і, звітуючи перед податковою інспекцією у квартальному «Звіті суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи» за формою додатка 3 до «Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку», затвердженого наказом ДПАУ від 29.10.99 р. № 599 (далі - Порядок № 599), вказує суму сплаченого єдиного податку і суму отриманого доходу, що повинна відповідати підсумку за аналогічний період в «Книзі обліку доходів і витрат», яку ведуть громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності протягом календарного року за формою додатка № 10 до «Інструкції про прибутковий податок з громадян», затвердженої наказом ДПАУ від. 21.04.93 р. № 12.

Рекомендації щодо здійснення розрахунку чистого доходу підприємців-єдиноподатників, як і підприємців-платників фіксованого податку надані в листах ДПАУ від 04.11.98 р. № 12759/10/17-0517 та від 02.04.2004 року № 5792/7/17-2118 (а.с.151).

Оподаткування приватних підприємців - платників фіксованого податку принципово нічим не відрізняється від аналогічних дій по єдиному податку, оскільки порядок сплати і заліку його частини до Пенсійного фонду однаковий.

Так, підприємець-єдиноподатник має визначити дохід, виходячи з того, якому розміру доходу відповідає сплачена ним фіксована сума єдиного податку, якби це був податок з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО). При цьому варто враховувати, що 42 % від суми єдиного податку, сплаченого до бюджету, перераховується в Пенсійний фонд. Тому сума ПДФО, з якої визначається дохід підприємця-єдиноподатника, дорівнює сумі єдиного податку за ставкою, що сплачується підприємцем, мінус 42 % внесків до Пенсійного фонду, визначених від ставки єдиного податку. Сума доходу, що відповідає сумі ПДФО, визначається виходячи зі ставки ПДФО, що дорівнює 15 %.

Податкова соціальна пільга до доходів приватного підприємця не застосовується.

З огляду на викладене, розрахунок чистого доходу відповідача ОСОБА_3 від здійснення ним підприємницької діяльності за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року має бути наступним:

Як було зазначено вище, валовий дохід ОСОБА_3 за вказаний період складає 1 782 979 грн.

ОСОБА_3 перебуває на 3-й групі оподаткування, а тому сплачує єдиний податок в розмірі 5% від вказаного доходу, що складає 89 148,95 грн. (1 782 979 х 5%).

Із вказаної суми єдиного податку слід відрахувати 42% внесків до Пенсійного фонду України.

Враховуючи, що 42 % внесків від 89 148,98 грн. єдиного податку складає 37 442,56 грн., то зазначена сума складе 51 706,39 грн.(89 148,95 - 37 442,56).

Виходячи з того, що ставка податкового доходу з фізичних осіб (ПДФО) дорівнює 15%, то нарахований дохід відповідача за весь вказаний період складе: 344 709,27 грн. (51 706,39 грн. : 15% х 100%).

Крім того, відповідно до п. 13 Переліку № 146 утримання аліментів здійснюється із суми доходу, отриманого платником аліментів, після утримання з цього доходу внесків до Пенсійного фонду, Фонд соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття і ПДФО.

Підприємець-єдиноподатник, сплачуючи єдиний податок, звільняється від обов'язку платити всі вище перелічені податки і збори, як то передбачено п. 6 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.98 р. № 727/98. Казначейство саме здійснює залік частини сплаченого єдиного податку внесками до Пенсійного фонду, а тому, як було зазначено вище, сума податку була зменшена на суму внесків до Пенсійного фонду.

Розрахувавши дохід підприємця, виходячи із суми ПДФО, прирівняної до суми єдиного податку за винятком внесків до Пенсійного фонду, був одержаний вищевказаний нарахований дохід у сумі 344 709,27 грн.

З підстав викладеного, із вказаного нарахованого доходу слід відрахувати дохід, з якого підприємець-єдиноподатник має сплачувати аліменти, тобто зменшити суму нарахованого доходу на суму ПДФО, що дорівнює 51 706,39 грн.

Таким чином, сума чистого доходу відповідача ОСОБА_3 за весь період складає 293 002,88 грн. (344 709,27 - 51 706,39)

З огляду на викладене, та враховуючи, що за рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, то сума аліментів із зазначеної суми чистого доходу відповідача ОСОБА_3 за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року складе 73 250,72 грн. (293 002,88 : 4).

У зв'язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване заочне рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості по аліментам за період з 01 січня 2007 року по 01 жовтня 2014 року, слід змінити, вказавши суму заборгованості ОСОБА_3 замість 495 036,46 грн. - 73 250,72 грн.

З підстав викладеного, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він за весь вказаний період часу не отримував чистого доходу, з посиланням на те, що його витрати, пов'язані зі здійсненням підприємницької діяльності, перевищують валовий дохід.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідач і апелянт ОСОБА_7 не надав суду жодних доказів вищезазначених доводів, а у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Що стосується рішення суду, в частині стягнення з відповідача на користь позивачки пені за несвоєчасну виплату аліментів, то колегія суддів не погоджується з ним, виходячи за наступних підстав.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції повністю погодився з розрахунком суми пені по аліментам, який надала суду позивач ОСОБА_4, у розмірі 3 151 109,20 грн. (а.с.70), однак враховуючи матеріальний стан відповідача, та у відповідності до ч.2 ст.196 СК України зменшив суму пені до 10 000 грн.

Такий висновок суду є хибним, оскільки розрахунок пені, який надала суду позивач, не грунтується на вимогах чинного законодавства і більш того на час ухвалення оскаржуваного рішення вже був скасований, про що йшлося вище.

Так, правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.

Виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Таким чином нарахування пені за прострочення сплати аліментів обмежується тим місяцем, в якому аліменти сплачені не були.

Саме таких правових позицій дотримується Верховний Суд України, про що свідчать його Постанови: від 16.12.2015 № 6-2696цс15; від 03.02.2016 № 6-1477цс15; від 16.03.2016 № 6-300цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України зазначені Постанови є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Однак, судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення в частині розрахунку пені за прострочення сплати аліментів.

Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_7 взагалі повинен сплачувати пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача ОСОБА_3 від сплати аліментів, та виникнення з його вини заборгованості по аліментам.

Так, відповідно до ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Однак, як було зазначено вище і не заперечувалось сторонами у справі, після набрання рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2007 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, останній регулярно виплачував аліменти на підставі виконавчого листа за місцем роботи в «Арєте України ЛТД», де ОСОБА_3 працював директором.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_3 не ухилявся від сплати аліментів, а сплачував їх у встановленому законом прядку.

Разом з тим, ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем і постійно отримував дохід, про що також було зазначено вище. Загальний валовий дохід за період з 01.01.2007 року по 01.10.2014 року склав 1 782 979 грн.

Однак, ні позивач, ні відповідач, ні державний виконавець не визначились із розміром чистого доходу ОСОБА_3, із якого мають бути сплачені аліменти, а тому колегія суддів не вбачає вини ОСОБА_3 у виниклій заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період у загальній сумі 73 250,72 грн.

Питання щодо індексації даної суми заборгованості по аліментам не є предметом даного спору.

Більш того, не усвідомлюючи, з якого доходу мають бути стягнуті аліменти, відповідач ОСОБА_3 вже в період розгляду даної справи, звернувся до суду із заявою про роз'яснення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2007 року.

Лише після постановлення вказаним судом відповідної ухвали від 19 лютого 2015 року (а.с.62), відповідач ОСОБА_3 дізнався, що він має сплачувати аліменти також від додаткового доходу від здійснення підприємницької діяльності, з урахуванням сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та витрат, понесених від здійснення підприємницької діяльності на підставі постанови державного виконавця.

Таким чином, до звернення позивача ОСОБА_4 за даним позовом до суду, відповідач ОСОБА_3 не знав, яким чином, з якого доходу і в якому розмірі він має сплачувати аліменти від підприємницької діяльності.

Більш того, як було вказано у вказаній ухвалі суду про роз'яснення рішення, відповідач має сплачувати аліменти на підставі постанови державного виконавця.

Однак, як було вказано вище, жоден із розрахунків заборгованості відповідача по аліментам, здійснений державним виконавцем другого Приморського ВДВС ОМУЮ не набрав чинності, оскільки виконаний не у відповідності до діючого законодавства, що регулює порядок сплати аліментів із доходів від підприємницької діяльності.

З цих підстав, та враховуючи, що відповідач ОСОБА_7 з об'єктивних причин був позбавлений можливості сплачувати аліменти із доходів від підприємницької діяльності, колегія суддів не вбачає його вини у несплаті аліментів із цих доходів.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Оскаржуване рішення суду, в частині розміру заборгованості по аліментам, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, змінити, про що вказано вище.

Рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пені за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року, в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості по аліментам за період з 01 січня 2007 року по 01 жовтня 2014 року, змінити, вказавши суму його заборгованості замість 495 036,46 грн. - 73 250,72 грн. (сімдесят три тисячі двісті п'ятдесят гривень 72 копійки).

Рішення, в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пені за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення на її користь пені за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати аліментів відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Ю.І. Кравець