Справа № 522/7031/16-ц
Провадження № 2/522/6154/16
07 грудня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.
при секретарі Скибінській Є. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Трейд» про визнання недійсним договору, -
Представник позивача до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений, поважних причин неявки суду не представив.
Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Пунктом 1.1. вказаного договору лізингу було передбачено, що Лізингодавець зобовязується придбати у Продавця визначений у додатку №1 до договору лізингу Предмет лізингу та передати даний Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства України.
Відповідно до п.1.2. договору фінансовго лізингу, а також до додатку №1 до цього договору, Предметом фінансовго лізингу по даному договору є транспортний засіб легковий автомобіль Toyota Camry в комплектації Elegance з бензиновим двигуном обємом 2,5 літри (181 к.с.) Dual VVT-I, з 6-тиступеневою автоматичною коробкою передач, з переднім приводом, кольору «білий перламутр» вартістю 530 000,00 гривень.
Пунктами 1.3. та 1.4. договору фінансового лізингу передбачено, що Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем, виключно за зобовязаннями, щодо продажу (поставки) предмета лізингу.
При цьому, в розділі договору фінансового лізингу «Визначення термінів» вказано, що продавець юридична або фізична особа субєкт підприємницької діяльності, яка є постачальником транспортних засобів лізингодавцю, з якими лізингодавець уклав договори доручення або агентські договори, або яка безпосередньо продає предмет лізингу лізингодавцю. Найсенування, адреса та реквізити продавця зазначаються в акті приймання-передачі предмета лізингу.
Таким чином, вибір продавця предмета договору лізингу здійснюється лізингодавцем на власний розсуд. Найменування та місцезнаходження продавця предмету лізингу в договорі фінансового лізингу зазначено не було.
Пунктом 4.2. договору лізингу передбачено, що Лізингодавець передає у користування Предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 30 (тридцяти) банківських днів з моменту його купівлі у Продавця, тільки після сплати Лізингоодержувачем платежу за передачу Предмета лізингу, підписання Сторонами Додатку № 2 до даного Договору та після того, як Лізингоодержувач компенсує витрати, які зазнав Лізингодавець під час реєстрації Предмета лізингу у відповідних органах та в зв'язку зі страхуванням Предмета лізингу (далі по тексту компенсація витрат), а також у разі необхідності надасть визначені Лізингодавцем гарантії, щодо подальшого виконання даного договору. Компенсація витрат Лізингодавця проводиться відповідно до оставлених рахунків протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту отримання такого рахунку Лізингоодержувачем. У разі затримки Лізингоодержувачем строку сплати вказаних у даному пункті платежів, строк передачі Предмета лізингу буде відповідно змінено.
Відповідно до п.8.1 договору фінансового лізингу, на момент укладання даного договору, вартість предмета лізингу становить 530 000,00 (пятсот тридцять тисяч) гривень.
Пунктом 9.1. договору фінансового лізингу встановлено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 55 (пятдесят пять) відсотків на момент укладення даного договору.
В пункті 9.3. договору фінансового лізингу встановлено, що авансовий платіж лізенгоодержувач зобовязаний сплачувати на підставі виданої квитанції або рахунку лізенгодавця.
Згідно до п.9.6 договору фінансового лізингу, кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту купівлі предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується згідно даного договору у наступному порядку: - платіж за оформлення договору; - авансовий платіж; - різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5. ст. даного договору.
В пункті 10.1 договору встановлено, що лізинговий платіж сплачується кожного місяця лізенгоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до додатку №2 до цього договору. Кожний лізинговий платіж включає в себе: - відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20 (двадцять) відсотків річних на залишок обсягу фінансування (винагорода лізингодавця); - частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує вартість предмета лізингу).
Пунктом 12.2. договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який повністю сплатив Авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням у випадку неможливості придбання Предмета лізингу Лізингодавцем або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений Лізингоодержувачем Авансовий платіж. Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.
Відповідно до п.12.3. договору, у разі прострочення Лізингодавцем строку передачі Предмета лізингу, який визначений у п. 4.2. даного Договору, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів Лізингоодержувач має право розірвати даний Договір, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізннгодавця. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти.
При цьому, договором фінансового лізингу (п.4.2) передбачено, що 30-денний термін передачі предмету лізингу починає свій відлік з моменту купівлі цього предмету у продавця. А строк купівлі предмету лізингу у продавця, взагалі, договором фінансового лізингу не встановлений.
Статтею 12 договору фінансового лізингу передбачена відповідальність сторін за порушення своїх зобовязань. З аналізу даної статті договору вбачається, що основний обсяг відповідальності покладається лише на лізингоодержувача, який повинен сплачувати штрафні санкції забудь-яке порушення умов договору фінансового лізингу. А лізингодавець відповідає лише в тому випадку, якщо прострочить 30-денний термін передачі предмету лізингу, який почне свій відлік з невстановленого моменту купівлі предмету лізингу у продавця.
Таким чином, станом на 14.09.2015 року ОСОБА_1 повністю виконав свої зобовязання по договору фінансового лізингу, які він повинен був виконати до купівлі лізингодавцем предмету лізингу у продавця.
Проте, ТОВ «ОСОБА_2 Трейд» не змогло виконати свої зобовязання по договору фінансового лізингу у звязку з тим, що продавець (офіційний постачальник) немає можливості продати лізингодавцю предмет лізингу з причин відсутності даної комплектації в Україні, що підтверджується повідомленням ТОВ «ОСОБА_2 Трейд» №59 від 15.09.2015 року, направленим на адресу ОСОБА_1
Згідно до вимог ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1-ч.4 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»в редакції, яка діяла на момент укладення договору фінансового лізингу, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача . Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору . Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
З аналізу вищевказаних норм матеріального права вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Частиною 1 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.
Проте, оспорюваний договір фінансового лізингу лізингу від 25.06.2015 року, укладений між сторонами, не відповідає вищевказаним вимогам Закону, оскільки в ньому виключені та обмежені права лізенгоодержувача, як споживача, стосовно лізенгодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом.
Так, ст.3, ст.12 даного договору встановлено суворі та жорсткі штрафні санкції по відношенню до споживача, у разі невиконання своїх зобовязань по договору, проте лізингодавець, у разі неналежного виконання своїх обовязків, навіть не повинен повертати споживачу всі отримані від нього грошові кошти, а лише їх частину. Повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Пункти 4.2, 12.2, 12.3 договору на відповідають ч.1 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг», оскільки не визначають чіткої дати, з якої можна відрахувати 30-денний строк передачі предмета лізингу, що автоматично виключає право споживача отримати від лізенгодавця всі сплачені грошові кошти у разі неналежного виконання лізенгодавцем своїх зобовязань по договору.
Одночасно, значно розширені права лізенгодавця у порівнянні із правами, передбаченими ст.10 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Так, законом не передбачено право лізенгодавця вимагати від лізенгоодержувача додаткових гарантій у вигляді поруки (п.3.2.1. договору), не передбачено право утримувати предмет лізингу у себе (п.3.2.3. договору), утримувати грошові кошти з лізенгоодержувача у разі невиконання своїх зобовязань продавцем предмету лізингу (п.3.2.7. договору).
Згідно до вимог ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Проте, оспорюваний договір фінансового лізингу не відповідає даній нормі закону, оскільки в розділі «визначення термінів» договору, зокрема, терміну «продавець» передбачено, що вибір продавця здійснюється лізенгодавцем на власний розсуд. Таким чином, пункти 1.3. та 1.4. договору фінансового лізингу, щодо усунення лізенгодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності таін. предмету лізингу, суперечить положенням ст.808 ЦК України, оскільки в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця автомобіля, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов продажу товару.
Згідно до вимог ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Даною нормою закріплено, що договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Статтею 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно до вимог ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, то такий договір є недійсним і його недійсність прямо встановлена законом нікчемний договір.
Частинами 1 та 2 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
У звязку з цим з відповідача має бути стягнуто на користь позивача отримані грошові кошти в сумі 47 700,00 гривень, оскільки вони були отримані на виконання недійсного правочину.
Така правова позиція позивача повністю відповідає правовій позиції ВСУ, викладеній в постанові № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року.
Частиною 2 ст.1214 ЦК України встановлено, що в разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України викладеної в постанові від 15.04.2015р. по справі №3-39гс15, до правовідносин щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами (ст.1212 ЦК України), не застосовується стаття 1048 ЦК України.
Стаття 1048 ЦК України регулює правовідносини, які виникають між сторонами договору позики. Такий договір між позивачем та відповідачем не укладався, а вказана норма не застосовується до спірних правовідносин. (Ухвала ВССУ 01.04.2015р. по справі 6-734св15).
При цьому, застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України в частині стягнення 3% річних є неможливим, оскільки має стягуватись розмір відсотків, передбачений ст.536 ЦК України, що підтверджено правовою позиціє ВСУ України, викладеною в постанові № 6-2491цс15 від 02.03.2016 року.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням правових позицій Верховного суду України викладених у справі №3-39гс15 та справі № 6-2491цс15 та аналізу ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин застосовується ч.2 ст.625 ЦК України лише в частині нарахування індексу інфляції на безпідставно отримані грошові кошти.
Розмір відсотків, які відповідно до ст.536 ЦК України мають бути нараховані на безпідставно отримані грошові кошти, позивач встановлює з п.12.8 договору фінансового лізингу, яким передбачено сплату 3% річних у разі прострочення сплати лізингових платежів. Оскільки відповідач прострочив повернення безпідставно отриманих грошових коштів, то на цю суму також мають нараховуватись 3% річних.
Отже,сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача включаючи 3 % річних та індекс інфляції складає 50 474,45 грн. 47 700 + 1621,80 + 1152,65).
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 206, 212 -214, 223-226 ЦПК України, суд, -
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право подати апеляційну скаргу на заочне рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, а якщо позивач не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, він може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя А. Ю. Бойчук