Справа № 361/5694/15-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/5225/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 8 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2608/0508/88-020, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 100 000 дол. США зі сплатою 11,90 % річних за весь час користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 7 травня 2018 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 8 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 1, згідно з яким поручитель зобовязалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору. На підставі договорів купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та 15 червня 2012 року від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 2608/0508/88-020. Оскільки позичальник свої зобовязання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 8 липня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 2 066 815,12 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 2 066 815,12 грн., що складається із заборгованості за кредитом 1 967 617,03 грн., заборгованості по відсоткам 89 702,65 грн. та пені 9 495,44 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем не доведено належними доказами факт переходу права вимоги за кредитним договором та наявність заборгованості у заявленому розмірі.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволених вимог банку до відповідача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, а у ПАТ «Альфа-Банк» є право вимагати повернення кредитної заборгованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 8 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2608/0508/88-020, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 100 000 дол. США зі сплатою 11,90 % річних за весь час користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 7 травня 2018 року.

У відповідності до договорів про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 6 березня 2009 року, 5 березня 2010 року, 21 травня 2010 року сторони погодили нові умови кредитування, зокрема графік та строк погашення заборгованості, розмір наданого кредиту та змінювану відсоткову ставку.

Крім того, у договорі від 22 грудня 2011 року, який передбачав реструктуризацію кредитної заборгованості, банк та позичальник домовились з 22 грудня 2011 року шляхом укладання цього договору про внесення змін та доповнень збільшити суму заборгованості на позичковому рахунку позичальника № 2203.3.0260151.01 на суму залишків, нарахованих на дату укладання цього договору на рахунках: простроченої заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості по відсотках за кредитним договором (в тому числі нарахованих на суму простроченої заборгованості за кредитом). У п. 3 договору також передбачалось, що розмір строкової заборгованості складає 93 681,27 дол. США.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець (первісний кредитор) передав, а покупець (новий кредитор) прийняв право грошової вимоги, що належить продавцю і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між продавцем і боржниками.

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, право вимоги за кредитним договором укладеним із ОСОБА_2 перейшло від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк».

В матеріалах справи також міститься акт приймання передачі прав вимоги від 15 червня 2012 року та реєстр кредитних договорів, які є предметом вищевказаних угод банків.

Таким чином, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 8 травня 2008 року № 2608/0508/88-020, позичальником згідно з яким є ОСОБА_2

Отже, на даний час усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором належать ПАТ «Альфа-Банк».

Встановлено, що банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, проте, як свідчать матеріали справи, позичальник прийняті на себе зобовязання належним чином не виконував, а тому станом на 8 липня 2015 року він має заборгованість в загальному розмірі у загальному розмірі 2 066 815,12 грн., що складається із заборгованості за кредитом 1 967 617,03 грн., заборгованості по відсоткам 89 702,65 грн. та пені 9 495,44 грн.

17 липня 2016 року позивачем направлялися на адресу відповідача повідомлення про усунення порушень, в яких йшла мова про зміну кредитора у зобовязанні та добровільну сплату заборгованості за кредитним договором, однак боржник не відреагував на неї жодним чином.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції на підставі ст. ст. 509, 512, 514, 526, 1050, 1054 ЦК України дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати повернення кредиту в судовому порядку.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом договором у загальному розмірі 2 066 815,12 грн., суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обгрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача щодо неправильності наданого розрахунку заборгованості як безпідставні. При цьому, самим відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не представлено іншого фахового розрахунку заборгованості та не заявлено відповідних клопотань про його перевірку експертами.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Посилання відповідача на те, що сума пені стягнута поза межами річного строку позовної давності є надуманими, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості сума пені зявилася і не була погашена позичальником починаючи з 10 вересня 2014 року. У свою чергу банку звернувся до суду з позовом в серпні 2015 року.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_4