Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю посилаючись на те, що 31 жовтня 1997 року між сторонами було укладено шлюб, однак з березня 2011 року шлюбні відносини було припинено і вони стали проживати окремо, а 30 квітня 2014 року рішенням Суворовського районного суду м. Херсона шлюб розірвано. Разом з цим, 20 жовтня 2011 року, після фактичного припинення шлюбних відносин, було придбано автомобіль марки Seat Leon, який позивач вважає особистою власністю, у зв'язку з чим останній просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказаний транспортний засіб.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірний транспортний засіб було придбано сторонами у період шлюбу, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому позивачем, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів про те, що цей автомобіль є його особистою приватною власністю.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з 31 жовтня 1997 року до 30 квітня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Seat Leon, реєстраційний номер НОМЕР_1, був придбаний 20 жовтня 2011 року та зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 8).

21 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір для оплати автомобіля марки Seat Leon згідно з договором купівлі-продажу від 18 жовтня 2011 року укладеним з ТОВ «Мотор - Сан». У кредитному договорі зазначено про згоду дружини позичальника на укладення цього договору та додаткових угод до нього (а.с. 29).

У забезпечення зобов'язань позивача за зазначеним кредитним договором, ОСОБА_3 21 жовтня 2011 року уклала договір поруки з ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 надала позивачу згоду на передання в заставу автомобіля (а.с.20).

Ухвалюючи рішення про залишення позовних вимог без задоволення, суд першої інстанції вірно вказав про те, що ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Однак судами не було враховано, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Встановивши, що сторони припинили відносини у березні 2011 року, про що вказано у рішенні Суворовського районного суду м. Херсона від 30 квітня 2014 року у справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (а.с. 9), та приймаючи до уваги те, що спірний транспортний засіб було придбано у жовтні 2011 року, висновок суду про те, що вказаний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованим.

Крім того, суд не з'ясував, яка частина коштів була сплачена у період шлюбу, хто та за які кошти сплачував кредит після припинення шлюбних відносин, чи повністю виплачений кредит отриманий для придбання спірного автомобіля.

Зазначені порушення вимог закону залишилися й поза увагою суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясували усіх обставин справи та не надали їм належної оцінки та ухвалили рішення, які неможна визнати в повній мірі законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська