Справа № 130/2077/15-ц Провадження № 22-ц/772/3538/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 46Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Кучевського П.В., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Зазначала, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, вона є власником житлового будинку та земельної ділянки по вул. Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області. За даною адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_4 чоловік позивачки, шлюб з яким розірвано. На даний час позивачка має намір продати дане нерухоме майно, але те, що в ній зареєстрований відповідач, заважає їй знайти покупців. Між позивачкою, як власником житла, і відповідачем не укладався письмовий договір житлового найму, догорів оренди чи інший цивільно правовий договір.

Виходячи з наведеного, положень ст.ст.319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.70, 71, 98, 99 ЖК УРСР, ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_4 права користування житловим будинком по вулиці Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2015 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно чч.1 та 2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що оскаржуване заочне рішення суду відповідає ст.213 ЦПК України.

Установлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-АМ №026197 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Жмеринському району Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області 25.07.2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 13219614 від 21.11.2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 13220057 від 21.11.2013 року виданих реєстраційною службою Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_2 є власником житлового будинку по вул. Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області (а.с.6-7).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 10311836 від 04.10.2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 10311976 від 04.10.2013 року виданих реєстраційною службою Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки по вул. Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.8-9).

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 05.08.2015 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.02.2003 року (а.с. 17).

Згідно довідки від 21.07.2015 року №1444 виданої виконкомом Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області ОСОБА_4 не проживає в житловому будинку по вулиці Набережній,115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області з 2009 року по даний час.

По справі також встановлено, що між позивачкою, як власником житла, і відповідачем не укладався письмовий договір житлового найму, договір оренди чи інший цивільно правовий договір на право користування житлом.

Ухвалюючи заочне рішення про відмову в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факт відсутності ОСОБА_4 без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік, а тому підстави для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням немає.

Зазначений висновок суду судова колегія вважає законним та обґрунтованим.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом чч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, законом прямо захищено право на проживання колишніх членів сімї власника житла, яким у даному випадку є відповідач, право якого на проживання не втрачено і після розірвання шлюбу, а тому посилання в обґрунтування вимог позову на ст.ст. 98, 99, 150, 158 ЖК УРСР є безпідставним.

З цих же підстав не може бути позбавлений права на проживання колишній член сімї власника житла за позовом власника з посиланням на наявність та захист права власності (ст. 319,321,391 ЦК України), оскільки право проживання в такому випадку захищено спеціальним законом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт відсутності відповідача без поважних причин за місцем реєстрації. Посилання представника позивача на ту обставину, що сторони після розірвання шлюбу стали чужими людьми, а тому ця обставина, на його думку, свідчить про відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законом строки, судова колегія вважає безпідставними, адже сам факт розірвання шлюбу не свідчать про відсутність поважної причини відсутності відповідача за місцем реєстрації, відтак судова колегія вважає, що позивачем не доведено відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України факт відсутності відповідача без поважних причин за місцем реєстрації, тобто наявність підстав передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що з довідки від 21.07.2015 року №1444 виконкому Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с.11), вбачається, що відповідач ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав у будинку по вулиці Набережній,115 з 2008 року, тобто ще до набуття позивачкою права власності на нього, яке зареєстровано лише 04.10.2013 року.

З метою зясування вказаних обставин, юридичної природи виникнення права проживання відповідача у спірному будинку, його походження (спільне будівництво, придбання тощо), на вимогу суду, представник позивача не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду правовстановлюючі документи на підставі яких позивач зареєструвала право власності на будинок на своє імя, що не дає можливості прийти до висновків про правомірність позбавлення права на проживання колишнього чоловіка позивачки, який зокрема не приймав та не приймає участі у розгляді даної справи та не обізнаний про вирішення його прав у суді.

Даючи правову оцінку заяві, що надійшла до суду поштою від імені відповідача про визнання позову від 07.12.2015 року (а.с.68), судова колегія враховує висновки та мотиви викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року, якою скасовано ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23.12.2015 року у цій справі, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, та звертає увагу на таке.

Відповідно до ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як слідує з матеріалів справи, заява про визнання позову надійшла вже після ухвалення заочного рішення у справі, до апеляційного суду, а тому враховуючи положення ч.1 ст.174 ЦПК України, відповідно до якої відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду до ухвалення рішення у справі, судова колегія вважає, що ця заява не може бути підставою для скасування заочного рішення суду, зважаючи і на те, що процесуальної можливості ухвалення нового рішення у звязку з визнанням відповідачем позову під час апеляційного розгляду апеляційний суд не має, оскільки визнання відповідачем позову, наслідком чого є ухвалення рішення на користь позивача, можливе лише у суді першої інстанції (ч.4 ст.174 ЦПК). Згідно з ч.1 ст.304 ЦПК справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою про апеляційне провадження. У главі про апеляційне провадження передбачена лише процедура відмови позивача від позову та мирова угода сторін (ст.306 ЦПК України). Відповідач в апеляційному суді має диспозитивне право на визнання позову (ст. 31 ЦПК України), проте його наслідком не буде безумовне ухвалення рішення про задоволення позову, таке визнання оцінюється разом із іншими доказами на загальних підставах.

Саме на таке розуміння процесуального закону звертав увагу Верховний Суд України у своїх розясненнях (Повноваження апеляційного суду при перегляді рішення суду: теоретичні та практичні спірні питання (http://www.scourt.gov.ua/clients/vs.nsf/0/F7D1E44D8CD0CA46C6BD0F?OpenDocument&CollapseView&RestrictToCategory=F7D1E44D8CD0CA46C6BD0F&Count=500&))

Окрім цього, судова колегія зауважує, що заява про визнання позову надрукована від імені відповідача (а.с.68), яка надійшла на адресу апеляційного суду поштою, не може бути безумовно взята до уваги колегією суддів та розглянута без відповідної перевірки та ідентифікації, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач жодного разу участі у справі в судових засіданнях не приймав, судових повісток не отримував. На неодноразові виклики відповідача у судові засідання апеляційного суду, в тому числі за адресою вказаною у заяві про визнання позову, судові повістки поверталися до апеляційного суду із відміткою про те, що адресат за зазначеною адресою не проживає, що позбавляє апеляційний суд можливості перевірити справжність волевиявлення відповідача та розяснити йому наслідки відповідної процесуальної дії та переконатися у тому, що заява написана саме ним і є безумовною.

Інші викладені в апеляційній скарзі доводи не являються суттєвими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи встановлене, судова колегія прийшла до висновків, що судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення дотримані вимоги закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а відтак апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом.

Суддя: