Справа № 477/1152/16-ц
Провадження № 2/477/758/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1, поданим в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

до

Миколаївської сільської ради Вітовського району Миколаївської області,

та до

ОСОБА_3

про часткове визнання заповіту недійсним та про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2, про визнання за ними права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого 3 грудня 2015 року, на житловий будинок та земельну ділянку, виділену для його обслуговування площею 0,15 га, розташовані за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Миколаївське, вул. Радянська, 27.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті ОСОБА_4 у спадок залишилося зазначене майно, однак оформити його як спадщину на сина вона не взмозі через те, що не представила належним чином оформлені правовстановлюючі документи, а також в звязку з тим, що в заповіті на ім'я ОСОБА_2 розпорядження було надано як померлим ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_3 відносно будинку та ділянки як спільного майна подружжя.

В той же час, посилаючись на те, що майно, яке було заповідано її сину належало особисто ОСОБА_4 і не було спільним майном подружжя, тому заповіт в частині волевиявлення ОСОБА_3 просила визнати недійсним, та визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4

В судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, а позов задовольнити.

Представник відповідача - сільської ради, до судового засідання також не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, проти задоволення позову не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_3 до судового засідання не зявилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

3 грудня 2015 року помер громадянин ОСОБА_4.

Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,15 га, які розташовані в с. Миколаївське Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області по вул. Радянській 27.

За свого життя ним та його дружиною ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений 23 липня 2015 року секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

Відповідно до заповіту ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заповіли на випадок своєї смерті належне їм на праві спільної сумісної власності майно у виді зазначеного будинку та земельної ділянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 кодексу України вирізняють два види спадкування: за законом та за заповітом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Крім того, згідно зі ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності; у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив; у разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті; у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Між тим, згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, статтею 60 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього

господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. (ст. 63-64 СК України).

Заповітом подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були охоплені будинок та земельна ділянка, розташовані по вул. Радянська, 27 в с. Миколаївське Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області

В той же час, спадкова земельна ділянка, площею 0.15 га, за цією адресою зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 відповідно до державного акту серії ІІІ-МК № 025750, виданого Миколаївською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області.

Вказаний вище будинок був зареєстрований на праві приватної власності 12 червня 2007 року за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право приватної власності від цієї ж дати, виданого виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області.

Однак шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений 13 вересня 2010 року (а.с. 29).

Довідкою Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 25 квітня 2016 року також підтверджується, що вона почала мешкати з ОСОБА_4 в с. Миколаївське з 2010 року.

Таким чином, судом встановлено, що при складанні заповіту, майно, зазначене у ньому як спадщина подружжя, насправді, не було надбано ними під час шлюбу, а належало на праві приватної власності тільки ОСОБА_4

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Заповіт є також правочином.

Згідно зі ст 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того за ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 217 цього ж Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Також, згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Враховуючи, що ОСОБА_3 при складенні заповіту відносно будинку та земельної ділянки по вул. Радянській 27 в с. Миколаївському не мала прав відносно цього майна, оскільки воно не було набуте нею та ОСОБА_4 під час шлюбу, а належало останньому особисто, тому вона не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності відносно цього майна, тому заповіт в частині її волевиявлення є недійсним.

Таким чином вимоги щодо визнання заповіту недійсним в частині волевиявлення ОСОБА_3 є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині заповіт є дійсним, тобто в частині заповідання будинку та ділянки неповнолітньому ОСОБА_2

Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

На час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем проживали дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_1 та її син (онук померлого) ОСОБА_2, а також ще один онук повнолітній ОСОБА_7.

ОСОБА_2 спадщину прийняв, оскільки він проживав на час сперті спадкодавця разом з ним, а також був неповнолітнім на час відкриття спадщини, що визначено ст. 1268 ЦК України, і він є єдиним спадкоємець на спадковий будинок та земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 при спадкуванні за заповітом.

До нотаріуса також було подано заяву про прийняття спадщини дружиною ОСОБА_3

Проте, виходячи з положень ст. 1223 ЦК України, вона усувається від спадкування на будинок та ділянку, оскільки на це спадкове майно є спадкоємець за заповітом ОСОБА_2.

Даних, що вона або ж інші особи відносяться до спадкоємців, які, незалежно від змісту заповіту мають право на обовязкову частку в спадкуванні, у суда відсутні.

В той же час, позивачка, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2, діючи від його імені, звернувшись до нотаріуса, отримала розяснення, згідно з яким оформити спадщину в порядку спадкування за заповітом неможливо, оскільки заповіт був складений подружжям ОСОБА_2, але помер лише ОСОБА_4, тому спадкування за цим заповітом можливе за смерті обох спадкодавців. Однак, враховуючи обставини та підстави для недійсності заповіту в частині волевиявлення ОСОБА_3, то спадкування за цим

заповітом в іншій частині волевивлення ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 є дійсним і таким, що підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (визначення осіб по п'яти чергам спадкування).

Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Зазначення в заповіті площі ділянки 0,13 га суд вважає опискою, оскільки, виходячи із адреси розташування ділянки, вказаної в заповіті та в державному акті № 025750, слід дійти до висновку, що це одна й та ж ділянка, а площа 0,15 га, що визначено в державному акті, оскільки це є основним документом, який підтверджував право власності на землю.

Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельна ділянка належали ОСОБА_4 і це майно входить до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцю за заповітом, тобто сину позивачці ОСОБА_2.

Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити спадкове майнове право свого неповнолітнього сина, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість в порядку спадкування за заповітом.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 130, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, поданий в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту та визнання права власності на земельну ділянку та будинок в порядку спадкування за заповітом - задовольнити повністю.

Визнати заповіт ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, посвідчений секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Жовтневого (Вітовського) району Миколаївської області 23 липня 2015 року, в частині волевиявлення ОСОБА_3 недійсним.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності в порядку спадкування за заповітом від 23 липня 2015 після смерті ОСОБА_4, померлого 3 грудня 2015 року, на наступне нерухоме майно:

- житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер Вітовський) район, с. Миколаївське, вул. Радянська, 27.

- земельну ділянку, площею 0,15 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по вул. Радянська, 27 в с. Миколаївське Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області, яка належала спадкодавцю відповідно до державного акту серії ІІІ-МК № № 025750, виданого йому 24 грудня 1996 року Миколаївською сільською радою Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Р.В. Козаченко