Справа № 362/3157/16-ц Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/6425/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 30 08.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 лютого 2016 року о 12 год. 30 хв. відповідач ОСОБА_3, перебуваючи у нетверезому стані, нанесла йому удар кулаком по лобі. Після чого, вона зірвала аксесуари з баяна та пошкодила ударний інструмент з піпітрою і окуляри позивача. Загальна вартість заподіяної позивачу з боку відповідача майнової шкоди становить 850 грн. Також позивач вказував, що йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, втраті нормальних зв'язків з оточуючими, рідними та близькими, фізичному болі та стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням відповідачем його особистих речей та тілесних ушкоджень, завданих відповідачем. З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь майнову шкоду у розмірі 850 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. на підставі ст.ст.22, 23 ЦК України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2016 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. При цьому вказується, що суд помилково не застосував норми ст.ст.22, 23 ЦК України щодо відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних йому відповідачем у зв'язку з пошкодженням речей та ушкодженням здоров`я.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення судової повістки (а.с.45). Відповідач ОСОБА_3 також у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином (а.с.46).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.1177 ЦК України й виходив із того, що позивачем не доведено факт вчинення ОСОБА_3 злочину стосовно нього та судом вказаних обставин не встановлено, а відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок злочину.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Статтею 1177 ЦК України, якою керувався суд першої інстанції при вирішенні спору, передбачено, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом.

Разом з тим, зі змісту позову вбачається, що позивач ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь майнову та моральну шкоду не як потерпілому від кримінального правопорушення, а як особі, якій завдано збитків та заподіяно моральну шкоду у результаті порушення його цивільного права на підставі ст.ст.22, 23 ЦК України. При цьому позивач посилався на те, що ОСОБА_3, перебуваючи у нетверезому стані, нанесла йому удар кулаком по лобі, зірвала аксесуари з баяна та пошкодила ударний інструмент з піпітрою і його окуляри. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача йому також завдано моральної шкоди (а.с.1).

При вирішені спору, суд першої інстанції у порушення ст.ст.213-215 ЦПК України належним чином не з'ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, не визначився з характером спірних правовідносин, у зв'язку з цим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено факт вчинення ОСОБА_3 злочину стосовно нього.

Вирішуючи позов ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, колегія суддів вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

Матеріали справи не містять даних про заподіяння позивачу майнової шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача та її розмір і таких доказів позивач у порушення вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надав.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем на підтвердження своїх вимог документи, а саме, довідка Васильківського відділення швидкої та невідкладної допомоги (а.с.2), заява позивача до правоохоронних органів від 23 лютого 2016 року (а.с.3), пояснення позивача до цієї заяви від 23 лютого 2016 року (а.с.4), лист начальника Васильківського відділу полії ГУ НЦ в Київській області (а.с.28), не є належними доказами заподіяння позивачу майнової шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача та не підтверджують її розмір.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 майнової шкоди за недоведеністю.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_2 зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст.59, 60 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді