Провадження № 2/761/2195/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Гончар Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, Шевченківського районного відділу Державної міграційної служби України в м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; виселення; зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2015р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 2), Шевченківського районного відділу Державної міграційної служби України в м. Києві (далі по тексту - відповідач 3), треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд:

- позбавити відповідачів 1, 2 права користування житловим приміщенням у приватному будинку за адресою: 03062, АДРЕСА_2 п/б, що належить на праві власності позивачці;

- виселити відповідачів 1, 2 з приватного будинку за адресою: 03062, АДРЕСА_2 п/б, що належить на праві власності позивачці;

- зобов'язати відповідача 3 зняти з реєстраційного обліку відповідачів 1, 2 у зазначеному будинку.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона є єдиним власником 7/100 частин зазначеного вище приватного будинку, по АДРЕСА_2, загальна площа приміщення становить 38,2 кв.м., де житлова площа складає 17,5 кв.м., з яких 9,4 кв.м. - це житлова кімната, а 8,1 кв.м. - це мансарда, яка в зимовий період не опалюється, тому фактично непридатна для проживання. Окремої ванної кімнати в 7/100 частин будинку немає, а душова кабіна знаходиться на кухні. Позивачка в цьому помешканні проживає разом з третьою особою ОСОБА_2, яка є ї повнолітньою донькою, займаючи житлову площу у розмірі 9,4 кв.м. в період опалювального сезону, а у літній період донька займає другу кімнату (мансарду). Відповідач 1 не проживає з 2006р. у спірному помешканні, а її малолітній син - відповідач 2 жодного дня там не проживав. Позивачці відомо, що відповідачі 1, 2 проживають своєю сім'єю за іншою адресою, при цьому за рішенням шевченківського районного суду м. Києва відповідачів 1, 2, вже вселяли до спірного приміщення, однак вони не мають бажання там проживати. У зв'язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом до суду, і просила суд позов задовольнити на підставі ст. 98 ЖК України, ст. 405 ЖК України.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що відповідач 1 має можливість придбати собі інше майно, оскільки у неї у власності перебувають два транспортні засоби.

Відповідач 1, яка діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітнього сина - відповідача 2, представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації проти позову заперечували, зазначаючи, що він є безпідставним та необґрунтованим. Так, відповідач 1, зазначила, що з 2008р. вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, проживає разом з чоловіком та сином - відповідачем 2 в квартирі АДРЕСА_1. Після виконання рішення суду про вселення відповідачі 1, 2 проживати у спірному приміщенні не мають можливості, оскільки позивачкою зазначене приміщення було передано в оренду. Крім того, позивачкою було здійснено встановлення замків у двері житлових приміщень, у зв'язку з чим відповідачів 1, 2 до них потрапити не мають можливості, оскільки мають ключі тільки від замків встановлених на вхідних дверях. Відповідач 1 не має у власності житла, а також відсутнє житло, де б вона могла зареєструвати своє та сина місце проживання. Відповідач 1 нікому не чинить перешкод у користуванні спірним приміщенням по АДРЕСА_2 та має намір проживати там з сином в будь-якій кімнаті, куди буде доступ.

Відповідач 3, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, клопотав перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника.

Треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду не повідомили, заперечення на позов не подавались.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника тертої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачці на праві приватної власності належить 7/100 частин будинку №27 по АДРЕСА_2, що підтверджується договором про розподіл майна подружжя від 11 червня 2009р.

В спірному помешканні зареєстровані: позивачка, дочка позивачки - третя особа ОСОБА_2 - з 22 квітня 2008р., відповідач 1 з 07 грудня 2007р., та відповідач 2 з 18 березня 2008р.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відповідачі 1, 2 більше одного року не проживають у спірному приміщенні, а тому на підставі ст. 98 ЖК України, ст. 405 ЦК України вона просила суд визнати їх такими, що втратили право користування зазначеним приміщенням та виселити з нього.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2014р. по справі № 826/4591/14, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про перереєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її сина за адресою : АДРЕСА_2 та зобов'язання виключити з адресної картки будинку інформацію про реєстрацію постійного місця проживання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2013р. у цивільній справі №761/2677/13-ц, яке набрало законної сили встановлено, що відповідачу 1 чиняться перешкоди у користування спірним помешканням зі сторони позивачки, а відповідач 1 має всі законні підстави для проживання у спірному помешканні, у зв'язку з чим було прийнято рішення про вселення відповідачів 1, 2 разом з її неповнолітнім сином в 7/100 частин будинку №27 по АДРЕСА_2, які належать позивачці та зобов'язано її не чинити перешкод у користуванні, а в задоволенні зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації відмовлено в повному обсязі.

26 серпня 2014р. відповідачів 1, 2 було вселено до спірного приміщення на виконання зазначеного рішення суду, надано ключі від замків вхідних дверей.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013р. у цивільній справі №761/19893/13-ц, яке набрало законної сили, встановлено поважні причини відсутності відповідачів понад встановлені строки за місцем реєстрації проживання, а саме, що ОСОБА_2 разом із своїм сином намагається через суд вселитися у спірне помешкання, оскільки, з боку позивача ОСОБА_1 їй чиняться перешкоди, а тому було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстраційного місця проживання.

Рішенням Шевченківського районного суду від 27 жовтня 2014р. по справі № 761/23108/14-ц, яке набрало законної сили також було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщення, при цьому зазначеним рішенням суду також встановлено поважні причини відсутності зазначених відповідачів у спірному приміщенні.

В судовому засіданні сторона позивача наголошувала, що відповідач 1 має інше житло на праві власності, де і може проживати разом зі своїм сином.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 21 жовтня 1996р. позивач подарувала своїм дочкам - відповідачу 1 та третій особі ОСОБА_2 половину жилого будинку з жилою площею 25 кв.м., що знаходиться в с. Бондарі Чорнухінського району Полтавської області, який як повідомила відповідач 1, 1925р. побудови, матеріал стін побудований з глини, покритий соломою, при цьому відповідач 1 наголошувала, що зазначений будинок не придатний для проживання.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 41 Конституції України, ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України).

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України).

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ст. 98 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (ч. 1 ст. 48).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні відповідач 1 наголошувала, що не в змозі проживати разом з малолітнім сином - відповідачем 2 у спірній квартирі, оскільки зачинені житлові кімнати, про що вона повідомляла Службу у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, а також позивачкою було передано в оренду спірне приміщення (а.с. 124 т.1), на спростування зазначених фактів стороною позивача не було надано суду жодного доказу. Крім того, що сторона позивача не заперечувала факту тривалого конфлікту, який виник між позивачкою та відповідачем 1, а також передання в оренду спірного приміщення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову про визнання відповідачів 1, 2 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, виселення їх зі спірного приміщення, при цьому судом оцінюється критично посилання сторони позивача, на положення ст. 98 ЖК України, як на підставу виселення відповідачів 1, 2 з зазначеного приміщення, оскільки вказана норма Закону не може бути застосована до спірних правовідносин, при цьому судом враховано положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання відповідачів 1, 2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про зобов'язання відповідача 3 зняти з реєстраційного обліку відповідачів 1, 2 у зазначеному житловому приміщенні.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 61 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст.ст. 317, 319, 321, 322, 358, 386, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 98, 156 ЖК України; ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»; ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, Шевченківського районного відділу Державної міграційної служби України в м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; виселення; зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: