Справа № 345/2334/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2271/2016
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 8 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 22.05.2010 року померла мати ОСОБА_6, внаслідок чого відкрилася спадщина на належне їй майно. Однак, Калуською районною державною нотаріальною конторою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в свідоцтві про право власності на жилий будинок, виданому 18 серпня 1988 року на імя матері, відсутній підпис голови виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради та печатка органу місцевого самоврядування. Також в свідоцтві зазначено, що житловий будинок належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_6 Посилаючись на зазначені обставини та відсутність інших спадкоємців першої черги просила задовольнити позов.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 8 липня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_6 - домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул. С.Стрільців,47, в с.Новиця, Калуського району, Івано-Франківської області та складається з наступних будівель та споруд: «А» - житлового будинку, площею 93,8 кв.м., вартістю 144 774,00 грн; «Б» - літньої кухні, площею 34,4 кв.м., вартістю 43 493,00 грн; «В» - стайні, площею 27,3 кв.м., вартістю 14 154,00 грн; «Г» - стодоли, площею 35,1 кв.м., вартістю 10 511,00 грн; «Д» - лазні, площею 9,5 кв.м., вартістю 6 341,00 грн; «Е» - убиральні, площею 1,3 кв.м., вартістю 1 561,00 грн; під №1 криниці, вартістю 1 478,00 грн; під №2 огорожі, площею 66,4 кв.м., вартістю 4 529,00 грн; під №3 огорожі, площею 12,9 кв.м., вартістю 1 200,00 грн; під №4 огорожі, площею 12,1 кв.м., вартістю 1 050,00 грн; під №5 воріт, площею 5,8 кв.м., вартістю 1 651, 00 грн, а всього загальною вартістю 230 742,00 грн.

На вказане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апелянт зазначає, що він не подавав заяви про визнання позову та розгляд справи у його відсутності. Крім того, задовольняючи позов суд не врахував вимог закону, які регулюють правовідносин з приводу майна колгоспного двору, яке було придбано до 15 квітня 1991 року. Водночас матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 не була одноосібним власником спірного майна, а лише головою колгоспного двору. Членами цього двору були сторони всього 4 чоловік. Відповідно кожному із них (в тому числі і померлій) належало по 1/5 частині майна колгоспного двору.

Також вказує, що за час шлюбу з позивачем будинок фактично перебудовано, зроблено ряд покращень в ньому, побудовано літню кухню. В даний час в провадженні Калуського міськрайонного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу і дружина заперечує його право на проживання в будинку.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, визнавши за нею право власності на спадкове майно, а саме 1/5 частину спірного домоволодіння.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник ОСОБА_7 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у засідання апеляційного суду повторно не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що в звязку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне їй майно - домоволодіння, яке знаходиться по вул.С.Стрільців (колишня Тарасюка),47, в с. Новиця Калуського району, та що крім позивача, інших спадкоємців першої черги по закону немає. Також, що відповідачі на спадкове майно не претендують, про що свідчать подані ними до суду заяви.

Проте, з такими висновками місцевого суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

За положеннями ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця, що передбачено ст. 1261 ЦК.

Як правильно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 22 травня 2010 року померла мати позивача - ОСОБА_6, в звязку із чим відкрилася спадщина на належне їй майно (а.с. 9). Заповітного розпорядження щодо цього майна нею не було зроблено.

Зясовано, що у передбаченому законом порядку позивач як єдиний спадкоємець першої черги по закону померлої звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. При цьому в заяві зазначено, що вона прийняла спадкове майно, яке складається, в тому числі, із частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд і знаходиться по вул. С.Стрільців,47 в с.Новиця, Калуського району, Івано-Франківської області.

Однак, державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відмову мотивовано тим, що в свідоцтві про право власності на жилий будинок відсутній підпис голови виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_9 та печатка органу місцевого самоврядування, незважаючи на що Івано-Франківським ОБТІ здійснено реєстраційний напис про реєстрацію цього будинку за ОСОБА_6 Також в свідоцтві про право власності зазначено, що житловий будинок належить членам колгоспного двору, головою якого і є ОСОБА_6 Відтак, слід визначити частки кожного члена колгоспного двору (а.с.4,5,6,7).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, та способи захисту права власності, визначені статтею 16 ЦК.

Вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Згідно ст.120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що поширюється на спірні правовідносини, колгоспний двір визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Статтею 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.6 Постанови № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення ст.ст.17,18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 р.).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Як видно зі змісту копії свідоцтва про право власності на жилий будинок від 18 серпня 1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Калуської районної ради народних депутатів №61 від 14.04.1988 року, жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований в с.Новиця по вул.Тарасюка,47 дійсно належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_6, на праві особистої власності. Водночас цей документ не містить підпису голови виконавчого комітету ОСОБА_9 та печатки відповідного органу. Однак, у встановленому законом порядку 18.08.1988 року здійснено його реєстрацію в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації, що підтверджується реєстраційним написом за реєстровим №410 в реєстровій книзі №2 (а.с.13).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо віднесення спірного будинковолодіння до суспільної групи «колгоспний двір» колегією суддів встановлено наступне.

Згідно довідки ОСОБА_2 сільської ради від 19.02.2014 року №371, виданої на підставі записів погосподарської книги №6 с. Новиця, за ОСОБА_6, яка померла 22.05.2010 року, значиться частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Новиця, по вул.С.Стрільців (колишня Тарасюка),47, Калуського району (а.с.8). Вказана довідка долучалася до спадкової справи.

Разом з тим, як вбачається зі змісту довідки виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 09.04.2014 року № 682 (а.с.14) станом на 30.06.1990 року в даному господарстві проживали та були зареєстровані, крім ОСОБА_6, сторони у справі всього 5 чоловік. Довідка видана на підставі записів погосподарської книги №6 за 1986- 1990 рр.

Вказані довідки не містять даних щодо площі домоволодіння, рік побудови житлового будинку, господарських будівель та споруд тощо.

Разом з тим, як вбачається із даних погосподарської книги ОСОБА_2 сільської ради за 1986-1990 роки, витребуваної апеляційним судом згідно ухвали від 15 листопада 2016 року, станом на час видачі свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння (1988 рік), в господарстві ОСОБА_6 (особовий рахунок №512), крім неї, також проживали ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10 При цьому зазначено, що вказане господарство відноситься до суспільної групи «колгоспний двір». У власності господарства перебував житловий будинок 1962 року будівництва, загальною площею 72 кв.м, в тому числі житлова 44 кв.м. Дані щодо інших споруд відсутні.

Згідно записів погосподарської книги за 1991- 1995 роки станом на 15 квітня 1991 року членами вказаного господарства (особовий рахунок №521) були ОСОБА_6, позивач та відповідачі. Господарство також відносилось до суспільної групи «колгоспний двір». З 01.01.1992 року суспільна група господарства змінилась із «колгоспного двору» на «робітничий двір». Крім того, зазначено, що за господарством зареєстрований житловий будинок, загальною площею 72 кв.м, 1962 року будівництва.

Аналогічні дані щодо наявності житлового будинку 1962 року побудови загальною площею 72 кв.м, житлової 44 кв.м. містять і погосподарські книги за 1996- 2000 роки (особовий рахунок №523), 2001- 2005 роки (особовий рахунок №517).

Отже, станом на момент отримання свідоцтва про право особистої власності та набрання чинності Законом України «Про власність» господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», головою двору була зазначена ОСОБА_6, членами двору ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_5 Відтак, вказані особи як члени колгоспного двору мали право кожен на 1/5 частку в майні цього двору.

Разом з тим, не можуть бути прийняті до уваги доводи представника ОСОБА_2 щодо віднесення спірного будинковолодіння до суспільної групи «робітничий двір».

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5). В подальшому аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року№ 69 (далі Вказівки № 69).

За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Як вбачається з протоколу №2 зборів уповноважених членів колгоспу «Вільне Прикарпаття» від 19.07.1987 року зборами уповноважених вирішено прийняти у члени колгоспу, в тому числі, і відповідача - апелянта ОСОБА_3

Як підтверджується даними погосподарської книги за 2006-2010 роки (особовий рахунок №506) станом на день смерті ОСОБА_6 (20.05.2010 року) у спірному господарстві проживали ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Дана книга містить дані про наявність житлового будинку 1964 року побудови. При цьому в 2006 році також зазначено його загальну площу 64 кв.м., житлову 44 кв.м. З 2007 року до 2010 року ця площа складає відповідно 59,4 кв.м. та 33,1 кв.м.

Відповідно до записів погосподарської книги за 2011-2015 роки станом на 1 січня 2011 року, 2012 року та 2013 року за господарством ОСОБА_2Я зареєстровий житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м., житловою - 33,1 кв.м., 1964 року побудови. Разом з тим, у цій погосподарській книзі відсутний запис щодо площі житлового будинку станом на 1 січня 2014 року. В той же час, містяться дані, що у 2015 році загальна площа житлового будинку складала 95,8 кв.м, а житлова 48,1 кв.м.

Однак, як підтверджується копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №47 вул Січових Стрільців с. Новиця, виготовленого 14.03.2014 року на замовлення ОСОБА_2, загальна інвентаризаційна вартість домоволодіння становить 230 742,00 грн і складається з: «А» - житлового будинку, площею 93,8 кв.м., вартістю 144 774,00 грн; «Б» - літньої кухні, площею 34,4 кв.м., вартістю 43 493,00 грн; «В» - стайні, площею 27,3 кв.м., вартістю 14 154,00 грн; «Г» - стодоли, площею 35,1 кв.м., вартістю 10 511,00 грн; «Д» - лазні, площею 9,5 кв.м., вартістю 6 341,00 грн; «Е» - убиральні, площею 1,3 кв.м., вартістю 1 561,00 грн; під №1 криниці, вартістю 1 478,00 грн; під №2 огорожі, площею 66,4 кв.м., вартістю 4 529,00 грн; під №3 огорожі, площею 12,9 кв.м., вартістю 1 200,00 грн; під №4 огорожі, площею 12,1 кв.м., вартістю 1 050,00 грн; під №5 воріт, площею 5,8 кв.м., вартістю 1 651, 00 грн. При цьому рік побудови житлового будинку, літньої кухні та лазні зазначено 1991, а стайні та стодоли до 1984 року (а.с.15-18).

Зі змісту позовної заяви видно, що саме на це домоволодіння ОСОБА_2 просила визнати право власності в порядку спадкування.

В той же час, як видно з матеріалів справи після 1991 року сторонами здійснено перебудову житлового будинку, зокрема, прибудову до житлового будинку, влаштовано в ній коридор та сходову клітку на другий поверх будину, перекриття даху, тощо. Також збудовано літню кухню.

Даних обставин представник позивача в засіданні апеляційного суду не заперечував.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

При цьому в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146).

В засіданні апеляційного суду встановлено, що переобладнання житлового будинку, прибудова до нього та будівництво літньої кухні виконані за життя голови двору ОСОБА_6 без відповідного рішення ОСОБА_2 сільської ради, належних дозволу та проекту на будівництво, що за змістом вищенаведеної норми закону визнається самочинним будівництвом.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Крім того, згідно роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 8 липня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_14