Категорія 46Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Луценка В.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника апелянта, відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінни-ці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2-

ча про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання

особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, його представника, адвоката ОСОБА_3 на рішення Вінницького місько-го суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

22 травня 2015 року ОСОБА_4 звернувся у Вінницький міський суд Він-ницької області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користу-ванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користуван-ня житловим приміщенням ( а. с. 2-3 ), посилаючись на те, що з 1997 року він проживає і зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Це помешкання рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 листопада 2008 року № 2859 передане позивачу в особисту приватну власність, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, зареєстро-ване 19 січня 2009 року в КП ВМБТІ за реєстровим номером 26143623. У 2009 році до ОСОБА_4 зявився раніше незнайомий ОСОБА_2 і повідомив про свою реєстрацію у квартирі позивача уже кілька років. Ця інформація під-твердилася. Згоди на реєстрацію у своїй квартирі сторонньої особи ОСОБА_6 не давав, ОСОБА_2 не був і не є членом його сімї, у квартирі ніколи не проживав, його речей у помешканні не було і немає, в оплаті комунальних платежів він ніколи участі не брав. У звязку з відсутністю відповідача у квар-тирі понад рік, створення ним через реєстрацію в помешканні перешкод для власника у належному користуванні, розпорядженні власністю, ОСОБА_4 просив суд його позов задоволити.

Справа розглядалася судом неодноразово.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року було задоволено заяву ОСОБА_2 та скасовано заочне рішення цього ж суду від 14 вересня 2015 року про задоволення позову ОСОБА_4 ( а. с. 35-36, 64-65 ). Справа призначалася до судового розгляду у загальному порядку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволений; усунуто перешкоди у користуванні жит-ловим приміщенням належної ОСОБА_4 на праві приватної власності квар-тирою № 8 по вул. Складській, № 20 в м. Вінниці, визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням у звязку з його відсутністю у цьому приміщенні понад рік без поважних причин. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 243,60 гривні ( а. с. 95-97 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2, його представник, адвокат ОСОБА_3 оскаржують дане судове рішення в апеляційному порядку, просять його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 у повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності ( а. с. 100-102 ). Апелянти вважають оскаржуване рішення ухваленим з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, проаналізу-вавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтова-ність оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивіль-ного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони поси-лаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обстави-нам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, яке 19 січня 2009 року зареєстроване в Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 26143623, номер запи-су 1927/79107 в книзі № 815. З 29 жовтня 2008 року у цій квартирі зареєстрова-на дружина позивача ОСОБА_7 У 2009 році ОСОБА_4 стало відомо про реєстрацію в його помешканні стороннього ОСОБА_2, якому потрібна була довідка про прописку і склад сімї. Після отримання цієї довідки, на що вик-лючно потрібна була згода власника ОСОБА_4, ОСОБА_2 обіцяв зня-тися з реєстрації в квартирі позивача. Своєї обіцянки відповідач не виконав, то-му іншого виходу як вирішити спірне питання в судовому порядку у позивача не було.

На підставі статей 16, 29, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, норм За-кону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд дійшов висновку про обгрунтованість і доведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог. При вирішенні справи суд врахував факти, встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року ( а. с. 83-84 ), що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Вінницької міської ради про скасування рішення від 27 листопада 2008 року № 2859 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на вказану квартиру. Цим судовим рішенням у позові ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Під час вирішення спору судом першої інстанції, а саме 31 жовтня 2016 ро-ку, представник ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності. У цій заяві адвокат ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_4 стало відомо про реєстрацію в його помешканні ОСОБА_9 ще у 2009 році. Через пропуск позивачем строку позовної давності для звернення в суд за за-хистом своїх порушених прав йому належить відмовити у задоволенні позову ( а. с. 93 ).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника відповідача щодо застосування строку позовної давності і відмови з цієї підстави у задово-ленні позову ОСОБА_4 є безпідставною. Наявність реєстрації місця прожи-вання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 є триваючим фактом, що має місце й на даний час. Відтак позивач строк позовної давності не пропустив, положення частини четвертої статті 267 ЦК України у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Суд прийшов до висновку про обєктивне встановлення неспростованого відповідачем факту створення ним штучних перешкод у користуванні ОСОБА_10 належною йому на праві власності квартирою, адже факт непрожи-вання відповідача в помешканні жодного дня останнім навіть не спростовуєть-ся.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо реальної наявності порушення ОСОБА_2 законних прав та інтересів позивача як власника нерухомого майна, які у звязку з цим підляга-ють судовому захистові. При цьому суд якісно та обгрунтовано вмотивував свій висновок щодо задоволення заявлених позовних вимог.

Оскаржуючи судове рішення від 31 жовтня 2016 року, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на частину 4 статті 267 ЦК України, підкреслює ту обставину, що до проголошення рішення у справі він подав суду заяву про застосування до позовних вимог ОСОБА_4 наслідків пропуску строку позовної давності. Позиція суду першої інстанції, який не застосував строк позовної давності і з цієї підстави не відмовив у задоволенні позову, на думку апелянта є помилковою. Він наголошує, що позивачеві стало відомо про реєстрацію в його помешканні відповідача ще у 2009 році, тобто про порушен-ня свого права він довідався у вказаний період. Оскільки ОСОБА_2 жодно-го дня не проживав у квартирі, де зареєстрований, і це встановлено судовим рі-шенням, яке набрало законної сили, то в даному випадку застосування строку позовної давності є обовязковим. У скарзі зазначено, що ОСОБА_2 право-мірно зареєстрований у спірній квартирі з 2006 року, що значно раніше реєстра-ції позивача, який зареєстрований у цьому помешканні з 2008 року; наголошує на іншій номерації квартири, де позивач був зареєстрований з 1997 року.

Представник ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказує, що позивачу не вчинялися перешкоди у користуванні житлом, що належить йому на праві влас-ності, а відтак, наголошує, що ніхто не вчиняв йому перешкод звернутися в суд з метою захисту свого права своєчасно. Член сімї власника житла втрачає пра-во користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних при-чин причин понад рік.

Доводи апелянта не заслуговують на увагу з огляду на те, що ОСОБА_2 не був і не є членом сімї власника житла, останнім ніколи не користувався за цільовим призначенням, не користується і в даний час. У квартирі АДРЕСА_1 весь час проживає зареєстроване подружжя Юзь-вяк.

Щодо давності реєстрації сторін у справі у спірній квартирі, то такі обгрун-тування апеляційної скарги не стосуються предмету даного спору.

Згідно ксерокопії трудової книжки відповідача ( а. с. 46 ) він з 2012 року за поясненнями представника працевлаштований в м. Києві. Однак, навіть така си-туація не є безсумнівним доказом конкретного місця проживання ОСОБА_2. Місце роботи не можна ідентифікувати з місцем проживання фізичної особи. Щодо останнього, то відповідач не надав суду жодного доказу щодо сво-го фактичного місця проживання по місцю роботи як тимчасового.

Стосовно правомірності висновку суду першої інстанції щодо незастосуван-ня положення частини четвертої статті 267 ЦК України, то слід мати на увазі, що такий висновок узгоджується з нормами статті 3 ЦПК України, яка передба-чає право кожної особи звернутися до суду в порядку, встановленому цим Ко-дексом, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, сво-бод чи інтересів.

До звернення в суд з даним позовом ОСОБА_4 не терпів незручностей, іншого порушення своїх свобод, інтересів фактом реєстрації в його квартирі ОСОБА_2 Невизнаючи, оспорюючи його право власності на житло, ОСОБА_2 звертався в суд з відповідним позовом, отримав судове рішення, що набра-ло законної сили. У період часу, коли суттєво постало питання вартості оплати спожитих комунальних послуг, оформлення субсидії, враховуючи неприйняття участі у таких витратах відповідачем, ОСОБА_4 почав терпіти порушення його прав як власника помешкання, інтересів, зокрема, як платника обовязко-вих витрат з утримання власного житла, тому звернувся в суд за захистом цих порушуваних прав.

Нормами статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим від-повідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів апеляційного суду вважає мотиви апеляційної скарги такими, що суперечать встановленим фактичним обставинам справи. Таке обгрунтуван-ня скарги на правильне, обєктивне та справедливе судове рішення не заслуго-вує на увагу та не тягне її задоволення і скасування правильного рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно встановив правовідноси-ни, що склалися між сторонами у справі, не помилився у застосуванні тих норм матеріального права, що регулюють ці правовідносини; суд не порушив норм процесуального права.

Частина третя статті 10, частини 1, 2 статті 11 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на під-ставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстан-ції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального пра-ва. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з од-них лише формальних міркувань.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, його представника, адвоката ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: