Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Ткаченко І.М. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 316/3370/13
29 березня 2016 року Справа № 22ц-778/ 1700/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Савченко О.В., Бабак А.М.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.05.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за належну частку у спільному майні та припинення права власності на частку у спільному майні, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за належну частку у спільному майні та припинення права власності на частку у спільному майні, посилаючись на те, що вона є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1. Решта 3/4 частки зазначеного житлового приміщення належать відповідачу. Оскільки виділити в натурі належну їй частку квартири технічно неможливо, сама вона в квартирі не проживає і потреби в цьому не має, а квартирою повністю користується відповідач, прохала припинити її право на частку в квартирі, зобов'язати відповідача сплатити їй ринкову вартість її частки у розмірі 119 122 грн. 75 коп., визнавши право власності на всю квартиру за відповідачем.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.05.2015 року заявлені вимоги задоволені. Суд припинив право власності позивача на його частку у спільній з відповідачем квартирі та компенсував йому грошову вартість у сумі 119 122 грн. 75 коп. за належну йому частку у спільному майні.

В апеляційній скарзі відповідач покликав суд скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення оскільки суд неправильно встановив обставини справи, зокрема неправильно визначена вартість частки позивача у спільному майні й окрім того неправильно тлумачив норми матеріального права.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції й ухвалює нове рішення в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

У справі, судом, установлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 1/4 частки якої належить позивачу.

Виділ позивачеві згаданої частки квартири неможливий, оскільки квартира є двокімнатною, загальна площа якої 43,5 кв.м, а житлова - 22,1 кв.м, розташована у багатоквартирному житлового будинку.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27.03.2015 року ринкова вартість 1/4 частки квартири станом на березень 2015 року становить 119 122 грн. 75 коп. (а.с.148).

У силу положень ст.21,24,41 Конституції України, ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справи, крім вказаної спеціальної норми суд має врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

При цьому, суд має вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд нагадує, що доход - це сукупність грошових коштів та натуральних надходжень, спрямованих на підтримку фізичного, морального, економічного та інтелектуального стану людини і на задоволення їх потреб.

Отже, доход - це загальна сума надходжень, отриманих від усіх видів діяльності в грошовій, матеріальній і нематеріальних формах.

Доход формується за рахунок виплати соціальних гарантій, підприємницьких доходів, доходів від особистого підсобного господарства та індивідуальної трудової діяльності, доходів від інших джерел (як-то відсотки, дивіденди, прибутки від оренди майна).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався, зокрема, на те, що з дитинства вона є інвалідом 1 групи, непрацездатна й натепер, її життєвий рівень забезпечений лише пенсією. Тому, у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем вона позбавлена можливості виплатити позивачу компенсацію, розмір якої для неї є досить значним.

Із матеріалів справі слідує, що ОСОБА_1 - відповідач у справі, є непрацездатною. Вона є інвалідом з дитинства 1 групи. Пересувається лише за допомогою інвалідного візка (а.с.89. т-2 а.с.15,16).

Її матеріальні потреби забезпечуються пенсією, яку вона отримує, у зв'язку зі втратою годувальника, й розмір її становить 1190 грн. 20 коп.. Інших доходів, в тому числі і від підприємницької діяльності, не має (Довідки Пенсійного фонду та Управління Міндоходів а.с.72,74,75).

За рахунок об'єктів власності, які належать відповідачу (зокрема: квартира, житловий будинок, автомобіль) матеріальних вигід, у вигляді надходження додаткових активів, не отримує.

Із повідомлення податкового органу убачається, що відповідач підприємницьку діяльність не здійснює (а.с.72).

Водночас, суд наголошує, що позивач має у власності житловий будинок в с.Кизилове Балаклавського району Автономної республіки Крим де постійно мешкає, починаючи з 2002 року.

Суд першої інстанції, не звернув увагу на вище встановлені фактичні обставини та не врахував загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів відповідача як співвласника нерухомого майна.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконань, що відповідач в силу свого матеріального становища не має можливості сплатити заявнику грошову компенсацію, а житлові інтереси позивача за обставинами наведеними у позовній заяві, не обмежуються.

В такому разі, заявлені вимоги про припинення права позивача на частку в праві спільної часткової власності з стягненням на його користь із відповідача відповідної грошової компенсації, не можуть бути задоволені.

Стосовно аргументів скарги про визнання доказів недопустимими та неналежними.

Процесуальні докази (докази в процесуальному праві) - будь-які фактичні дані, отримані у процесуально передбаченому порядку, на підставі яких встановлюється наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для вирішення судової справи.

Належність та допустимість доказів визначається ст.58,59 ЦПК.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, доказ - окремий елемент засобу доказування, що несе в собі інформацію про обставину справи, з існуванням якої особа пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, а засіб доказування -це сукупність окремих доказів (елементів), які за цивільним процесуальним законодавством допустимі для доказування в конкретній справі

За загальним правилом будь-які фактичні дані в цивільній справі можуть бути підтверджені лише встановленими в законі засобами доказування (ст. 57 ЦПК), але у відповідності з правилом (принципом) їх допустимості. Обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК).

Судовій оцінці можуть підлягати тільки докази, які безпосередньо були досліджені в судовому засіданні, з врахуванням належності фактичних даних і допустимості засобів доказування.

Процесуально-правовими гарантіями правильної оцінки судом доказів є правила, сформульовані в ст.212 ЦПК. Відповідно до них саме суд оцінює докази: 1) за своїм внутрішнім переконанням; 2) на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності; 3) керуючись законом; 4) при оцінці ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Саме, суд в остаточному рахунку після заслуховування думок учасників процесу про доцільність приєднання того чи іншого доказу до справи вирішує питання, чи є доказ належним до справи й про що наводить відповідні обґрунтування у судовому рішенні.

Таким чином, оцінка доказів втілюється судом в певній процесуальній дії, тобто має свою об'єктивну процесуальну форму та вона не може бути окремим предметом оскарження.

Як підсумок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути частково задоволена.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.05.2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні заявлених вимог у цій справі відмовити.

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: