Справа № 308/2359/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Леска В.В.,

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про повернення безпідставно набутого майна,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом, вказуючи на те, що згідно розписки від 26.12.2013 він позичив від ОСОБА_3 кошти в сумі 40 000 доларів США строком до 01.07.2015 з метою придбання автомобіля Lexus GX 470. У разі неповернення коштів зобов'язався відчужити таке авто ОСОБА_3 в рахунок погашення свого боргу. На виконання взятого на себе зобов'язання позивач повернув відповідачеві загалом 3000 доларів США, у тому числі 12.03.2014 - 1000 доларів США, 26.05.2014 - 1200 доларів США, 12.07.2014 - 800 доларів США.

В подальшому, не маючи можливості погасити борг, ОСОБА_2 знайшов покупця ОСОБА_4, який погодився виплатити борг позивача і придбати авто. У відповідності до розписки від 30.05.2015 ОСОБА_2, за умови повного погашення його боргу за розпискою від 26.12.2013, зобов'язався відчужити ОСОБА_5 автомобіль Lexus GX 470 д.н. НОМЕР_1.

Цього ж дня, 30.05.2015, ОСОБА_4 повернув ОСОБА_3 кошти в сумі 40 000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 26.12.2013.

Зазначав, що в результаті ОСОБА_3 отримав усього 43 000 доларів США, у зв'язку з чим 3000 доларів США ним набуто без достатньої правової підстави, а тому просив стягнути з відповідача 79 491,39 грн. (еквівалент 3000 доларів США за курсом НБУ 26,4971 станом на 09.03.2016) .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.06.2016 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 79 491,39 грн. та 794,91 грн. судового збору.

На це рішення подала апеляційну скаргу особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 Зокрема вказує, що сторони вчинили правочини лише для виду, боргові розписки є надуманими, безгрошовими та вчиненими з метою позбавлення транспортного засобу статусу спільного майна подружжя, оскільки автомобіль Lexus GX 470 набутий ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у січні 2014 року під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому позов у даній справі ініційований з метою встановлення рішенням преюдиційних фактів щодо купівлі спірного авто ОСОБА_2 за кошти, отримані особисто ним у борг, а також факту продажу транспортного засобу з метою погашення цього боргу, що виключає ОСОБА_1 від участі у набутті вказаного майна. Зазначала, що у Ленінському районному суді м. Кіровограда знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору відчуження автомобіля недійсним, де на підставу свого позову ОСОБА_1 вказує, що спірний автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, відчужено ОСОБА_4 без її згоди.

Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 26.12.2013 ОСОБА_2 позичив від ОСОБА_3 кошти в сумі 40 000 доларів США з метою придбання автомобіля Lexus GX 470 строком до 01.07.2015, а у разі неповернення коштів зобов'язався відчужити таке авто ОСОБА_3 в рахунок погашення свого боргу. На виконання взятого на себе зобов'язання позивач повернув відповідачеві загалом 3 000 доларів США, у тому числі 12.03.2014 - 1000 доларів США, 26.05.2014 - 1200 доларів США, 12.07.2014 - 800 доларів США.

Не маючи можливості погасити борг, ОСОБА_2 знайшов покупця ОСОБА_4, який погодився виплатити борг позивача і придбати авто. У відповідності до розписки від 30.05.2015 ОСОБА_2, за умови повного погашення його боргу за розпискою від 26.12.2013, зобов'язався відчужити ОСОБА_5 автомобіль Lexus GX 470 д.н. НОМЕР_1.

Цього ж дня, 30.05.2015, ОСОБА_4 повернув ОСОБА_3 кошти в сумі 40 000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 26.12.2013.

Розписка позичальника ОСОБА_2 від 26.12.2013, у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, підтверджує факт укладення договору позики.

У зв'язку з наведеним, саме по собі зазначення про факт укладення цієї розписки (договору позики) у судовому рішенні по справі № 308/2359/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про повернення безпідставно набутого майна - не свідчить про те, що місцевий суд вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_1

Оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання щодо спірного автомобіля, на який ОСОБА_1 вказує як на об'єкт спільної сумісної власності подружжя, а виключно - стосовно безпідставно набутих ОСОБА_3 грошових коштів. При цьому ОСОБА_1 не є стороною договору позики від 26.12.2013.

Так, з доданих до апеляційної скарги матеріалів слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 26.02.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 75), який розірвано рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 30.03.2016 (а.с. 61).

За час цього шлюбу було придбано автомобіль Lexus GX 470 д.н. НОМЕР_1, що стверджується реєстрацією цього автомобіля за ОСОБА_2, проведеною 03.01.2014 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу а.с. 123, 129).

Доводи скаржниці про те, що оскаржуваним рішенням установлено преюдиційні факти щодо укладення договору позики (розписки) - є необґрунтованими, оскільки такі обставини виникли не з оскаржуваного рішення, а з підстави укладення чинного на момент розгляду справи правочину (розписки), з якого виникли зобов'язання.

При цьому позиція скаржниці чітко зводиться до того, що договір позики (розписка 26.12.2013) не є укладеним в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України), а натомість є, на її погляд, недійсним.

Твердження ОСОБА_1 про фіктивність розписки є голослівними, відповідні обставини не досліджувалися та не перевірялися судом у межах розгляду даної справи, не входили до предмета доказування у вказаній справі.

Щодо цього договору позики діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України); відповідно до положень ч. 3 ст. 215 ЦК України, договір позики є оспорюваним правочином, проте доказів визнання судом такого правочину недійсним ОСОБА_1 не надано.

Таким чином, судова колегія констатує, що в даній цивільній справі № 308/2359/16-ц питання про права та обов'язки ОСОБА_1 - не вирішено.

За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалив рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів (абз. 4 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Наведене означає, що ОСОБА_1 не позбавлена права оспорювати обставини, встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.06.2016, при розгляді інших справ, зокрема при оспорюванні договору позики, або поділі майна подружжя (з доведенням джерела набуття майна, спільної участі у його придбанні), або визнанні недійсним договору відчуження автомобіля, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, з доведенням належності майна до об'єктів спільної сумісної власності та відсутності згоди дружини на укладення такого договору.

Згідно ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу даної статті видно, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права чи обов'язки цих осіб. При цьому законом не передбачено правових підстав для апеляційного оскарження рішень суду, які лише в майбутньому можуть вплинути на права та обов'язки осіб, які не залучалися до справи.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» якщо після прийняття апеляційної скарги до розгляду будуть встановлені обставини, що апеляційна скарга подана особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.06.2016 не вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_1, яка не брала участі в даній цивільній справі, а тому у ОСОБА_1 відсутнє право на апеляційне оскарження такого рішення.

Оскільки судовою колегією ці обставини були встановлені після відкриття апеляційного провадження у справі, тому апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ч. 1 ст. 292, ст. ст. 304, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про повернення безпідставно набутого майна - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча: Судді: