Справа №461/9839/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року

Галицький районний суд м. Львова

в складі :

головуючого - судді Радченко В.Є,

при секретарі - Домашовець М.Ф.

з участю:

представника позивача за

первісним позовом ОСОБА_1

представника відповідача за

первісним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист честі, гідності та ділової репутації та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про захист ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що він являється членом ОСОБА_1 Національного банку України, призначеним Верховною радою України. 31 серпня 2015 року від ПАТ «ВіЕс Банк» на ім?я голови ОСОБА_1 НБУ надійшов лист в якому зазначили неправдиву інформацію відносно нього. Крім цього, відповідач у листі описує ситуацію, яка стосується договірних відносин між ПП «Шива» та компаніями-нерезидентами. Вказана інформація відповідачем є недостовірною. Більше того, поширена відповідачем інформація порушує його немайнові права, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди його діловій репутації. У звязку із неправомірним поширенням відповідачем невизначеному широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно нього, у результаті він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу. У звязку з цим він просить визнати недостовірною інформацію відносно нього поширену ПАТ «ВіЕс Банк» у листі №01-3/17156 від 25.08.2015р. до ОСОБА_5 Національного банку України та зобовязати відповідача спростувати вказану інформацію.

27.11.2015 року представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про захист ділової репутації.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 12.08.2015 року відбулася прес-конференція у Львівському прес-клубі на тему «Рейдерське захоплення приміщення Спортлайфу у Львові на Зубрівській,38 російським «ПАТ ОСОБА_6», Повернення в 90-і», за участі ОСОБА_4 на вказаній прес-конференції ОСОБА_7 поширив недостовірну інформацію про ПАТ «ВіЕс Банк», чим порушив особисті немайнові права і завдав істотної шкоди діловій репутації. У звязку з чим ПАТ «ВіЕс Банк» просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію ПАТ «ВіЕс Банк» поширену ОСОБА_4 12.08.2015 року під час прес-конференції та зобовязати ОСОБА_4 спростувати поширену ним недостовірну інформацію.

22.12.2015 року ухвалою суду вищевказані позови об?єднанні в одне провадження.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав аналогічні пояснення викладенні у позові. Просив позовні вимоги задовольнити. Проти зустрічного позову заперечив та пояснив, що під час вказаної прес-конференції ним були висловлені оціночні судження, які просить ПАТ «ВіЕс Банк» визнати недостовірною інформацією та спростувати, ґрунтуються на відомих йому фактах. Вважає позовні вимоги необґрунтованими. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача за первісним позовом проти позову заперечив та пояснив, що звернувшись із листом до ОСОБА_5 НБУ, вони реалізували своє конституційне право, передбачене ст.40 Конституції України. Крім цього, переважна більшість інформації, наведеної в даному листі не стосується безпосередньо позивача. Тому вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Просив відмовити у задоволенні позову. Зустрічні позовні вимоги підтримав та надав аналогічні пояснення викладені у ньому, просив зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Пункт 7 вказаної норми зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Абзацом 4, п.11 Постанови ПВСУ від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Отже, відповідач за первісним позовом, звернувшись з письмовим зверненням (листом) до голови ОСОБА_5 НБУ, реалізував своє конституційне право, передбачене ст. 40 Конституції України.

Посилання позивача за первісним позовом на те, що відповідач поширив недостовірну та негативну інформацію в листі №01-3/17156 від 25.08.2015р. до голови ради Національного банку України, а саме: «позивач особисто чи шляхом застосування впливу на ПП «ШИВА» фінансує активістів ГО «Рабів до раю не пускають» є безпідставними, оскільки зазначене вказує на те, що дана інформація є оцінкою дій, дане висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення відповідачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями, вона є оціночним судженням, яке за таких обставин не може вважатися таким, що позбавлено будь-якого обгрунтування. Дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню.

Також позивач вважає недостовірною інформацію «позивач причетний до навмисного пошкодження на весні 2015 року невстановленою особою гальмівної системи автомобіля одного з керівників ПАТ «ВіЕс Банк», що відповідає за роботу з проблемною заборгованістю». В даному висловлювані не вказується, хто причетний до навмисного пошкодження гальмівної системи автомобіля і примо вказано, що особа яка вчинила дану дію, є невстановленою. Відтак, доводи позивача про те, що зазначена інформація дискредитує позивача, є голослівним і надуманими та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Крім цього, позивач зазначає недостовірною інформацією: «позивач організовує або використовує протиправні схеми, спрямовані на виведення валютних коштів за кордон в обхід встановлених НБУ обмежень, чим підриває довіру субєктів ринку до НБУ. В інформації про використання схем, спрямованих на обхід встановлених НБУ обмежень на виведення валютних коштів за кордон, згадується ПП «Шива». Дана інформація не стосується безпосередньо позивача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом у наведеній інформації згадується як контролер приватного підприємства «Шива», а не як особа яка безпосередньо чи опосередковано вчиняє згадувані дії.

Разом з тим, інформація про те, що ПП «Шива» є підконтрольним члену ОСОБА_5 НБУ ОСОБА_4, підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та чинним законодавством.

Згідно з витягом з ЄДР станом на 22.07.2015р. № стосовно ПП «Шива», позивач є кінцевим бенефіціарним власником ПП «Шива», а отже дана юридична особа є йому підконтрольною.

Суд, вважає, що висловлювання відповідача за первісним позовом є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів, а також про те, що вказана інформація є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача та не може бути перевірена на предмет відповідності дійсності.

Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Доводи позивача стосовно того, що інформація, яку поширив відповідач, була доведена відповідачем до відома багатьох осіб, є безпідставними. Лист відповідача, на який посилається позивач, має конкретного адресата - ОСОБА_5 ради НБУ.

Посилання позивача за первісним позовом на можливе негативне ставлення до позивача інших осіб, які могли прочитати лист відповідача, є припущеннями, а не фактичними обставинами. Доказів того, що будь-які інші особи, окрім голови ОСОБА_5 НБУ, отримали цей лист безпосередньо від відповідача за первісним позовом, а не від адресата листа чи від самого позивача за первісним позовом, не надано. Позивач за первісним позовом не надав суду доказів, які б свідчили про порушення такою інформацією його особистих немайнових прав, а також що адресат листа відповідача ОСОБА_5 НБУ змінив своє ставлення до позивача внаслідок ознайомлення з листом відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Розглядаючи зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про захист ділової репутації, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Пункт 7 вказаної норми зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст.91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Відтак, юридична особа так само як і фізична особа має право на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України.

Позивач в зустрічному позові зазначив, що 12.08.2015 року відбулася прес-конференція у Львівському прес-клубі на тему «Рейдерське захоплення приміщення Спортлайфу у Львові на Зубрівській,38 російським «ПАТ ОСОБА_6», Повернення в 90-і», за участі ОСОБА_4 При цьому ПАТ «ВіЕс Банк» зазначає, що ОСОБА_4 була викладена недостовірна інформація, а саме: «Посадовими особами ПАТ «ВіЕс Банк», в корисних інтересах, шляхом шахрайства х документами, було здійснено спробу рейдеського захоплення будівлі фізкультурно-оздоровчого комплексу на вул. Зубрівська,38 у м. Львові»; Бдівля фізкультурно-оздоровчого комплексу на вул. Зубрівська,38 у м. Львові, здобута ПАТ «ВіЕс Банк» злочинним шляхом»; «ПАТ «ВіЕс Банк» шахрайським способом було здійснено скасування заборони, яка була станом на 06.08.2015р. накладена постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.07.2015р. заступника начальника Шевченківського ВДВС ОСОБА_8 на основі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова і внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно»; «ПАТ «ВіЕс Банк» поїхав (звернувся) до Київського нотаріуса Микитченка, який знаходиться ао вул. Тургенівській,16 м. Київ, з метою скасування заборони Шевченківського районного суду і відповідної заборони виконавчої служби», оскільки така інформація , на його думку, є негативною, може зашкодити діловій репутації банку, скласти хибне враження про ПАТ «ВіЕс Банк» у клієнтів банку.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доказів того, що ОСОБА_4 на прес-конференції поширював недостовірну інформацію про ПАТ «ВіЕс Банк», представником позивача за зустрічним позовом суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 208,209 ЦПК України, суд-,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

В задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про захист ділової репутації відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Радченко В.Є.