Справа № 473/2855/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"01" грудня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М.., при секретарі Фінько О.П.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої вознесенської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії,

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Першої вознесенської державної нотаріальної контори, в якому просив визнати незаконними дії державного нотаріуса Першої вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_2 щодо відмови від 12 лютого 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою площею 6,2 га, розташованої на території Вознесенської сільської ради народних депутатів Миколаївської області, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства після смерті ОСОБА_3, який помер 03.11.2007 року в с. Надбузьке Миколаївської області.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач пояснив, що 03 листопада 2007 року помер ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді фермерського господарства Морозова Юрія Олексійовича та права постійного користування земельною ділянкою, площею 6,2 га, призначеної для ведення селянського(фермерського) господарства.

Позивач звернувся до Першої вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав після смерті сина, але 12 лютого 2015 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус послався на відсутність права власності на земельну ділянку.

З таким висновком державного нотаріуса позивач не погоджується, тому просить визнати дії нотаріуса незаконними.

В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач державний нотаріус Першої вознесенської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав письмове заперечення та просив розгляд справи здійснювати у його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні було встановлено, що 03 листопада 2007 року помер ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді фермерського господарства ОСОБА_3 та права постійного користування земельною ділянкою 6,2 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства.

17 квітня 1995 року ОСОБА_3 отримав в постійне користування земельну ділянку площею 6,2 га, розташовану в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області призначену для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серія МК № 591, виданого 17 квітня 1995 року.

01 червня 1995 року ОСОБА_3 створив фермерське господарство, зареєструвавши його у Вознесенській державній адміністрації.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом та в установлений строк звернувся до Першої вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав після смерті сина, але отримав постанову від 12 лютого 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмовляючи позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування землею, нотаріус зазначив, що право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акту на право постійного користування землею, не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, якій належало це право.

Відповідно положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених цим Законом.

У відповідності до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій Нотаріусами України затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом.

Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону.

Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства.

Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що відмовляючи позивачу у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування землею з підстав того, що право користування земельною ділянкою не входить до складу спадщини, державний нотаріус діяла правомірно. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 60, 61, 88, 213, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першої вознесенської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Ротар