РІШЕННЯ

Іменем України

06.12.2016 року Франківський районний суд м. Львова у складі

головуючої-судді Мартьянової С.М.

при секретарі Турчак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання позики грошової суми недійсним та зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання позики грошової суми недійсним з посиланням на ст.ст. 202, 203, 215, 216, 234, ч.1 ст. 1051 ЦК України просили визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 на суму 145600 доларів США та на суму 143 000 доларів США недійсним.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулись в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в подальшому уточнили позовні вимоги 25 березня 2016 року з посиланням на ст. 1049 ЦК України просили стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4) заборгованості за договорами позики в розмірі 6 798 556, 26 грн. що в еквіваленті по курсу НБУ на 25.03.2015р. становить 288 600 (Двісті вісімдесят вісім тисяч шістсот) доларів США.

В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, просять його задоволити, пояснення надали аналогічні викладем у позовній заяві, у задоволенні зустрічної позовної заяви просять відмовити. Додатково пояснили, що оспорюють зазначений договір з тих підстав, що при укладенні даного договору зазначено лише рік укладення договору, оскільки між сторонами було домовлено, що дата в договорі буде проставлена в момент виконання договору позикодавцями, та коштів, зазначених у договорі, вони не отримували та посилаючись на ч.3 ст.215 ЦК України, вважають оспорюваний ними правочин недійсним.

В судове засіданні відповідач ОСОБА_4 не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності як співпозивача за зустрічним позовом та співвідповідача по первісному позову, просить прийняти рішення, яким відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання договорів позики недійсними, зустрічну позовну заяву просить задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 первісний позов не визнала, просить ухвалити рішення, яким задовольнити зустрічний позов, відмовивши у задоволенні первісного позову з мотивів викладених у зустрічній позовній заяві. Вказала, що дійсно було укладено договори позики у сумі 288 600 (Двісті вісімдесят вісім тисяч шістсот) доларів США. Однак, на день звернення до суду відповідачами зобов'язання ні частково, ні в повному обсязі не виконане, кошти їм не повернуті. В підтвердження зустрічних позовних вимог покликаються на договір позики грошової суми.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, зустрічний позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Судом встановлено, що сторони уклали договори позики між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 на суму 145600 доларів США та на суму 143 000 доларів США недійсним, за якими позивачі по зустрічній позовній заяві передали відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність кошти в розмірі 288 600 (Двісті вісімдесят вісім тисяч шістсот) доларів США, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов'язувались повернути ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вказану суму позики до 01.06.2012 року.

Дані договори оформлені письмовими договорами позики грошової суми відповідачів по зустрічній позовній заяві, оригінали яких знаходяться у позивачів, надані ним суду і оглянуті судом.

Встановлено, що по закінченні термінів, визначених сторонами і обумовленими договорами позик, жодних коштів у погашення боргу відповідачі по зустрічній позовній заяві позивачам не повернули.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оскільки в ОСОБА_5 та ОСОБА_4 наявні боргові документи ОСОБА_2, ОСОБА_3, такі в праві вимагати від останніх повернення основного боргу.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За роз'ясненням, що містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Таким чином покликання позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, та їх представників, на той факт, що договір позики укладений між позивачами та ОСОБА_4, ОСОБА_5, який оформлений договором позики грошової суми підлягає визнанню недійсним у зв'язку з його безгрошовістю, так як, насправді грошові кошти за договором їм не передавалися, суд вважає безпідставним, оскільки в розумінні ст. 234 ЦК України, такі обставини не є підставою вважати дану позику фіктивною.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Даний факт підтверджується наданими в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_6 укладення даних договорів проводилось в приміщенні банку, де працював свідок, за адресою м.Львів, вул.Князя Романа, восени 2011 року, де і передавались кошти в сумі, яка зазначена у договорах позики грошової суми, претензій у сторін договору не було.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Зі змісту ч.2 ст.1047 ЦК України випливає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім реальним договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Однак, в силу цієї ж статті ЦК України, оспорювання договору позики шляхом свідчень свідків не допускається, за винятком, коли мова йде про укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень сторони позивачів, їх представників в суді, такі не заперечують існування договору позики між сторонами, однак оспорюють зазначений договір з тих підстав, що при укладенні даного договору зазначено лише рік укладення договору, оскільки між сторонами було домовлено, що дата в договорі буде проставлена в момент виконання договору позикодавцями, та коштів, зазначених у договорі, вони не отримували та посилаючись на ч.3 ст.215 ЦК України, вважають оспорюваний ними правочин недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, укладення договору позики стверджується договором позики грошової суми, власноручно підписаного позивачами та відповідачами /а.с.3-4/.

Відповідно до ст.ст. 11,60,61 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають.

Зі змісту глави 71 ЦК України вбачається - договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім реальним договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Враховуючи наведене, обов`язок доведення обставин безгрошовості договору покладено саме на позивачів, позичальників як первісних позивачів. Та обставина, на яку покликаються позивачі що при укладенні даного договору позики зазначено лише рік укладення договору (оскільки, як зазначено позивачами, між сторонами було домовлено, що дата в договорі буде проставлена в момент виконання договору позикодавцями) не спростовує факту укладення договору позики та передачу коштів. Враховуючу правову позицію В ССУ від 04 лютого 2015 року в справі № 6-26608св 14 правочин як вольова дія є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, визначеною ст. 627 ЦК України. Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний документ.

Результати аналізу статей 202, 203, 215, 638 ЦК України дають підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, склали та скріпили підписом письмовий документ, у якому зафіксовані правові наслідки цього правочину.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про підтвердження зазначених обставин, а саме протизаконних дій, на які посилаються позивачі під час написання договору позики, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При вирішенні зустрічного позову, суд приходить до висновку про його під ставність та вважає, що такий підлягає до задоволення з урахуванням вимог ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України .

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Пленум Верховного Суду України у п.24 постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання позики грошової суми недійсним, суд виходив з тих підстав, що ними не доведено та не надано достатніх доказів того, що при укладений договір позики у сторін не було наміру створити дійсні правові наслідки на його укладення, чи такий вчинено під впливом обману і такий характеризується як фіктивний.

Доказів того, що сторони не мали наміру створити юридичні наслідки, суду не надано. Із змісту договору встановлено, що позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Враховуючи позицію, викладену Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Із долученого договору позики грошової суми, який є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відтак, суд приходить до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 1049 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Судом встановлено, що договір позики укладено з додержанням вимог ст. 203 ЦК України, тобто є чинним, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання позики грошової суми недійсним - відмовити.

Об'єднаний зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4) заборгованості за договорами позики в розмірі 6 798 556, 26 грн. що в еквіваленті по курсу НБУ на 25.03.2015р. становить 288 600 (Двісті вісімдесят вісім тисяч шістсот) доларів США.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Мартьянова С.М.