УХВАЛА

іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення,за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення 7-ї сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 в частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27 жовтня 2004 року ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки вартістю 633 600 грн, укладений 31 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_4 на підставі зазначеного договору купівлі-продажу; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Посилався на те, що при передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку Київською міською радою було порушено положення норм земельного законодавства, оскільки передано у приватну власність території зелених насаджень загального користування, а отже рекреаційні землі. При цьому, на порушення приписів ст. 20 ЗК України Київською міською радою не було змінено цільового призначення переданої у власність земельної ділянки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відсутні докази щодо належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина прийнято з дотриманням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, не надано доказів про наявність підстав для визнання договору дарування спірної земельної ділянки недійсними та витребування її з чужого незаконного володіння.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що п. 5 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Відповідно до висновку Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 7 березня 2003 року № 225-КР-274-Г та висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2501, висновку Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві від 15 вересня 2004 року № 08-8-20/5431, у яких зазначені органи вважали за можливе погодити відведення зазначеної земельної ділянки при виконанні певних умов.

На підставі рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 27 жовтня 2004 року ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1

31 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Відповідно до положення ст. 123 ЗК України в редакції, що була чинна на день ухвалення оскаржуваного рішення, надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій, передбачених вимогами зазначеної статті.

Згідно зі ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням.

У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Частиною 3 ст. 52 ЗК України передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до пп. 2.1, 2,2, 2.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» територія міста за функціональним призначенням і характером використання поділяється на селищну, виробничу, в т.ч. зовнішнього транспорту, і ландшафтно-рекреаційну. До селищної території входять ділянки житлових будинків, громадських установ, будинків і споруд, у т.ч. навчальних, проектних, науково-дослідних та інших інститутів без дослідних виробництв, внутрішньо - селищна вулично - дорожна і транспортна мережа, а також площі, парки, сади, сквери, бульвари, інші об'єкти зеленого будівництва й місця загального користування. До ландшафтно-рекреаційної території входять озеленені й водні простори у межах забудови міста і його зеленої зони, а також інші елементи природного ландшафту. До її складу можуть входити парки, лісопарки, міські ліси, ландшафти, що охороняються, землі сільськогосподарського використання та інші угіддя, які формують систему відкритих просторів; заміські зони масового короткочасного і тривалого відпочинку, міжселищні зони відпочинку; курортні зони (у містах і селищах, що мають лікувальні ресурси).

Згідно з п. 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається, зокрема, на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон; на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства; у зонах охорони гідрометеорологічних станцій.

Суди врахували наведене та вірно виходили із того, що наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення), до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суди наведене врахували та вірно вважали, що наявність зазначених органів державної влади є достатньою для погодження відведення меж земельної ділянки, отже підстави вважати незаконним рішення Київської міської ради щодо передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 відсутні.

Під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик