АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/438/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2985/16Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В.П. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Лобова О.А., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Хорольської центральної районної лікарні Полтавської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Хорольської центральної районної лікарні Полтавської області, прохаючи стягнути на її користь з відповідача 9800 грн. матеріальної шкоди та 80000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є інвалідом І групи. У період часу з 03 червня 2013 року по 17 квітня 2015 року проходячи курс лікування в неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ їй не належним чином була надана медична допомога, а саме їй відмовлялося в лікування у неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ та інших відділеннях, у зв`язку із чим, вона вимушена була лікуватися в інших медичних закладах країни і як наслідок витратила значно більші грошові кошти на лікування. З огляду на викладене, їй була завдана матеріальна шкода у розмірі 9800 грн., що підтверджується копіями чеків, що містяться у матеріалах справи та моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 80000 грн. та обґрунтовує тим, що ненадання медичної допомоги лікарями Хорольської ЦРЛ спричинило перешкоду у реалізації її сімейних планів, призвело до стресу, що викликав нервове виснаження та психічну роздратованість.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, прохала оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд не взяв до уваги належних доказів (квитанцій про придбання ліків) на підтвердження завданої їй матеріальної шкоди. Вважає, що судом першої інстанції надано не вірну оцінку її доводам з приводу того, що працівниками Хорольської ЦРЛ було порушено її право на належну та ефективну медичну допомогу і саме через несумлінне ставлення лікарів цієї лікарні до своїх професійних обов`язків їй і не надавалась медична допомога, що негативно вплинуло на стан її здоров`я. Саме після 17 квітня 2015 року їй категорично відмовляли в наданні медичної допомоги саме в неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ, не дивлячись на рекомендації провідних спеціалістів. Саме у зв`язку із цим вона вимушена була проходити курс лікування в інших медичних закладах країни, що значно перевищувало вартість лікування, ніж в Хорольській ЦРЛ. Вважає, що якби вона проходила його за місцем свого проживання, її витрати на лікування були б значно меншими.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з нормою ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з нормами ч.ч. 1,2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до норми ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зі змісту норми ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Для відшкодування шкоди за правилами вказаної статті мають бути наявні наступні факти у їх сукупності: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина завдавача шкоди.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховної Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, також повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції вірно встановлено й підтверджується матеріалами справи, що позивач є інвалідом 1 групи «б» з 01.08.2015 року, причина інвалідності «Загальне захворювання».

Жодною із сторін не заперечується та обставина, що позивачка зверталася за медичною допомогою до Хорольської ЦРЛ, Петрівського ФАПУ, ЛЗ «Центру ПМСД» Хорольського району та станції №3 м.Лубни Полтавського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф. Відповідачем з цього приводу надано відповідні статистичні дані щодо кількості таких звернень позивачки та витрати бюджетних коштів, що пов`язано з такими зверненнями та викликами.

Згідно з відомостями з довідки, виданої Хорольською ЦРЛ за №279 від 17.03.2016 року, ОСОБА_3 лікувалась в неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ за період з 03.06.2013 року по 17.04.2015 рік - 36 разів. Пролікована за направленням - 5 разів у відділенні неврозів Полтавської обласної клінічної лікарні. В цей же період надавалася медична допомога амбулаторно лікарем-невропатологом - 8 разів, лікарем - психіатром, лікарем-терапевтом, лікарем-хірургом, лікарем-гінекологом - 89 разів, про що свідчать записи в амбулаторній картці хворої, отримує амбулаторну підтримуючу терапію на пільгових умовах. Вартість ліків з становить 50 відсотків знижки.

На підставі вищевикладених доказів, що містяться у матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діях відповідача складу правопорушення.

Належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-59 ЦПК України на спростування вищевикладеного висновку, позивачкою надано не було. Єдина обставина, на яку посилається апелянт у апеляційній скарзі на підтвердження відмови їй у наданні допомоги у неврологічному відділенні після 17 квітня 2015 року це пояснення рай невропатолога Хорольської ЦРЛ ОСОБА_4, яка є завідуючою неврологічним відділенням.

Колегією суддів було прослухано запис судового засідання суду першої інстанції від 25 липня 2016 року, на якому лікарем завідуючою ОСОБА_4 було надано пояснення з приводу відомих їй обставин у справі, проте, твердження апелянта саме про безпідставну відмову у проведенні лікування у неврологічному відділенні, що потягнуло за собою перевищення витрат на лікування у розмірі 9800 грн., поясненнями свідка підтверджено не було.

Так, свідок ОСОБА_4 пояснила, що хвора ОСОБА_3 з`явилась на території Хорольського району в серпні 2013 року за направленням з Київських міських лікарень, після чого 36 разів лікувалась в умовах стаціонару в Хорольській ЦРЛ. Саме вона, ОСОБА_4, була призначена лікарем ОСОБА_3 Хвора прибула з діагнозом дисциркуляторна інцефалопатія змішаного ґенезу, епісиндром, тобто, такий діагноз свідчить про судинні зміни головного мозку особи, які можуть виникати внаслідок впливу різного роду факторів зовнішнього середовища. Вказала, що лікування проводилось в повному об`ємі, але у зв`язку із тим, що захворювання носило прогресуючий характер, з`явился зміни симптоматики, відбулись морфологічні зміни головного мозку, що були підтверджені МРТ, 17 грудня 2015 року хвора була оглянута консиліумом лікарів в складі представників кафедри нервових хвороб і психіатрії, лікуючих лікарів обласної психлікарні, самої лікаря ОСОБА_4 та психіатра лікарні, за результатами якого хворій було поставлено діагноз: симптоматична епілепсія з частими функціональними порушеннями, тому, позивачка надалі згідно з заключенням психіатра, локальних протоколів надання допомоги хворим з епілепсією, потребує обстеження і лікування в умовах третинного рівня в Обласній психіатричній лікарні.

Також свідок пояснила, що згідно з протоколами надання медичної допомоги хворим з діагнозом епілепсія, вони приймають препарати І та ІІ дії, позивачка відмовилась приймати препарати І дії самостійно і приймає препарати ІІ дії (противоепілептичні, протисудомні). Вказані препарати їй регулярно виписуються в Хорольській ЦРЛ безкоштовно, це є основним лікуванням.

Вказала, що до м. Харкова позивачка направлялась за її власним бажанням після консиліуму лікарів для проходження повного обстеження в Харківському науковому інституті неврології і психіатрії, проте, від проходження такого обстеження в умовах повної госпіталізації вона відмовилась.

До Київських інститутів з Хорольської ЦРЛ їй направлення ніколи не виписувалось, чому вона там проходила і яке саме лікування свідку невідомо.

Свідок зазначила, що вона як завідуюча відділенням діяла у межах локальних протоколів, коли позивачку привезла швидка задля госпіталізації, адже у Хорольській ЦРЛ відсутнє спеціалізоване відділення для госпіталізації хворих із діагнозом епілепсія.

Колегія суддів також вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що не є належним доказом, що свідчить про спричинення відповідачем позивачці матеріальних збитків на суму 9 800, 00 грн., надані нею оригінали квитанцій про придбання ліків, так як з оригіналів чеків наданих в судовому засіданні не вбачається, що витрати на придбання ліків в сумі 1713 грн. 78 коп. понесені саме позивачкою, так як позивачкою крім квитанцій не надано доказів, що ліки зазначені в наданих позивачкою квитанціях дійсно їй приписувалися в зв`язку з лікуванням, а також, надані позивачкою квитанції про сплату послуг соціального таксі на суму 3373 грн. 92 коп., так як з цих квитанцій не вбачається, у звязку з чим, позивачкою понесено зазначені витрати, і для поїздки куди вона користувалася послугами цього перевізника, а також, перелік ліків на суму 1899, 00 грн., які приймала позивач згідно листів призначень історії хвороби (ціни на які за запитами надано ЦРА №135 ПОКП «Полтавафарм») лікуючись у психоневрологічному відділенні ПОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева, оскільки вона не довела, що ці витрати вона понесла через позивача і ці самі ліки не були б їй призначені лікарями і в Хорольській ЦРЛ.

Колегія суддів також констатує вірність висновку суду першої інстанції щодо того, що позивачкою не було доведено того, що дії відповідача по не наданню їй медичної допомоги були неправомірними і чи вони взагалі мали місце, а також наявність причинного зв`язку між діями працівників відповідача та шкодою у вигляді погіршення стану здоров`я.

Вірними є і висновки суду першої інстанції щодо недоведеності завдання особі відповідачем і моральної шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п.1, 308 ч.1, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: О.А. Лобов

ОСОБА_5

З оригіналом згідно: ОСОБА_1