АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Гаращенка Д.Р.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел профешнл груп», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання туристичних послуг,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7374/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел профешнл груп» (далі по тексту - ТОВ «Тревел профешнл груп»), фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання туристичних послуг.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд не звернув увагу, що письмова форма договору, яка встановлена нормами ЦК України і ст. 20 Закону України «Про туризм», не була дотримана, даний договір ОСОБА_2 не підписувався. Таким чином, суд дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні позову, неправильно застосувавши ст. ст. 203, 207, 218 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про туризм».

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3 та ТОВ «Тревел профешнл груп», проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір судом вирішений правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2 не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 лютого 2014 року з метою оформлення замовлення, а саме обраного туристом туру та подальшого здійснення бронювання туристичних послуг туристичним агентом ФОП ОСОБА_3, діючи відповідно до Агентського договору «Партнерська программа» №12/4276 від 20 листопада 2013 року, підписаного з туристичним оператором ТОВ «Тревел профешнл груп», було укладено договір про надання туристичних послуг №21034025 з ОСОБА_2 (а.с.9-14).

На виконання умов договору про надання туристичних послуг №21034025 від 05 лютого 2014 року ОСОБА_2 було здійснено оплату туристичних послуг та передано необхідні документи для оформлення в'їзних документів до Об'єднаних Арабських Еміратів (ОАЕ) та для здійснення бронювання послуг.

Зі свого боку туристичним агентом ФОП ОСОБА_3 було оформлено замовлення в онлайн системі бронювання туроператора у вигляді заявок №UA21034024 та №UA21034025. Відповідно до заявок турагента туроператором було здійснено бронювання та оплачено комплекс туристичних послуг для чотирьох осіб, до якого входило авіапереліт за напрямком Київ - Дубай - Київ, проживання в готелі, організація оформлення віз, страхування, трансфер. Про придбання таких послуг для ОСОБА_2 та інших трьох осіб свідчать документи, які були надані останній відповідно до умов договорів до початку подорожі, а саме: електронні візи, ваучери на проживання в готелі, свідоцтва на медичне страхування, електронні квитки (а.с.36-60).

08 лютого 2014 року на виконання умов вказаного договору ОСОБА_2 було здійснено оплату вартості туристичних послуг.

18 грудня 2015 року ОСОБА_2 порушила перед судом питання про визнання недійсним договору про надання туристичних послуг №21034025 від 05 лютого 2014 року. В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що вона не ставила свого підпису на вказаному договорі, а тому відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про туризм» такий договір є недійсним.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія судів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про туризм» туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об'єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо).

Згідно зі ст. 20 вказаного Закону за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його.

До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

Відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 рокупорушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981,1055,1059,1107,1118 ЦК тощо.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю на настання відповідних правових наслідків

З доданих до матеріалів справи документів вбачається, що умови укладеного договору про надання туристичних послуг №21034025 від 05 лютого 2014 року сторонами визнавались та виконувались відповідно до порядку, встановленого таким договором, жодних вимог щодо зміни окремих положень даного договору сторонами не вимагалось, що підтверджує вільне волевиявлення сторін при укладанні договору, повне розуміння сторонами змісту таких договорів та наслідки їх укладання.

ОСОБА_2 в обумовлені договором про надання туристичних послуг строки було здійснено оплату туристичних послуг та прийнято документи, що підтверджують її право на безпосереднє отримання туристичних послуг (ваучери на проживання, електронні візи, авіаквитки тощо).

Тобто, у даному випадку, правочин укладений між сторонами відповідає діючому законодавству, а саме зміст правочину не суперечитьЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, зокрема, жодним нормативно-правовим актом не передбачено недійсність договору про надання туристичних послуг у разі відсутності на ньому підпису однієї із сторін договору. ОСОБА_2мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення її було вільним, правочин вчинявся у формі, встановленій законом, та бувспрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_2 наприкінці червня 2015 року було подано до Печерського районного суду міста Києва позовну заяву до ТОВ «Тревел профешнл груп» та ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості на підставі договору про надання туристичних послуг №21034025 від 05лютого 2014 pоку, що підтверджує визнання умов договору позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

Д.Р.Гаращенко