РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_6, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа на стороні позивачів служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, до ОСОБА_4 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_2, про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник позивачів адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали і просять суд виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_4, який є їх сином та проживає з ними у цій квартирі, систематично порушує правила співжиття, створює конфлікти і скандали, ображає їх та погрожує насильством, наніс ОСОБА_1 тілесні ушкодження. Крім того зазначають, що ОСОБА_4 зловживає метамфетаміном і може себе не контролювати. Така поведінка відповідача робить неможливим його проживання у квартирі, що і є підставою для його виселення відповідно до вимог статті 116 ЖК України.

Позивач ОСОБА_6 подала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі.

Зустрічний позов відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 1/5 частини квартири позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_3 не визнали і у задоволенні зустрічного позову просять суд відмовити за його недоведеністю та безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов про виселення його з квартири не визнав і у задоволенні позову просить суд відмовити.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що правил співжиття не порушував. У квартирі не жив з 2004 року до грудня 2014 року. У грудня 2014 року, через конфлікт з дружиною, повернувся до квартири, де проживав до 26 червня 2015 року, коли батько спровокував конфлікт, внаслідок якого він вдарив батька та спричинив йому тілесні ушкодження. З того часу у квартирі не проживає, однак має намір там жити, бо іншого житла не має.

Зустрічний позов підтримав та просить суд визнати недійсним договір дарування 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 20 січня 2015 року між ним та його батьком ОСОБА_1, як такий, що укладений під впливом обману.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом посилається на те, що йому на праві спільної часткової власності належала 1/5 частина згаданої квартири. У 2014 році він мав деякі матеріальні труднощі, у звязку з чим брав кредити в банківських установах. Батьки боялися, що несвоєчасна сплата ним кредитів може призвести до того, що банки звернуть стягнення на квартиру і вони залишаться без житла. Його батько ОСОБА_1 запропонував погасити кредити взамін на укладення ним договору дарування частини квартири, а також обіцяв купити йому однокімнатну квартиру. Розраховуючи на те, що батько виконає свої обіцянки, він і подарував йому свою частку квартири.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги як за основним позовом, так і за зустрічним позовом, є недоведеними та безпідставними, а тому ці позови задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_7, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 січня 2012 року та договору дарування 1/5 частки квартири від 20 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 23.

На теперішній час у квартирі проживають позивач ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_7, а також позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2

До 26 червня 2015 року у квартирі разом із позивачами проживав і відповідач ОСОБА_4, який з того часу, будучи зареєстрованим в квартирі, в ній не проживає, однак має намір там проживати, проти чого заперечують позивачі.

Судом також встановлено, що під час проживання у квартирі відповідач ОСОБА_4 допустив порушення правил співжиття, а саме, 25 та 26 червня 2015 року, перебуваючи у квартирі, під час сімейного конфлікту на побутовому ґрунті, з мотивів особистих неприязних відносин, спричинив своєму батьку ОСОБА_1 тілесні ушкодження, у звязку з чим вироком Рівненського міського суду від 23 грудня 2015 року був засуджений за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. При цьому, як слідує з виписки з протоколу № 1160 медичного освідчення на предмет спяніння, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, 26 червня 2015 року ОСОБА_4 перебував у стані наркотичного спяніння.

Відповідно до вимог частини першої статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як встановлено частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи положення частини другої статті 64 та частини першої статті 156 ЖК України, відповідач ОСОБА_4 є членом сімї власників квартири - позивачів, оскільки є їх сином та братом, а тому має право на користування жилим приміщенням квартири нарівні з ними.

Разом з тим, слід зазначити, що у випадках, встановлених законом, відповідач може бути позбавлений такого права.

Як встановлено статтею 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як слідує з розяснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Разом з тим, як встановлено судом, заходи запобігання і громадського впливу, необхідність застосування яких є однією з обовязкових умов для виселення відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення відповідно до положень статті 116 ЖК України, до відповідача ОСОБА_4 не застосовувалися.

Надані позивачами докази копія вироку Рівненського міського суду від 23 грудня 2015 року, витяги з матеріалів кримінального провадження № 0003808 не містять відомостей про те, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

За встановлених по справі обставин суд вважає необхідним в задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд звертає увагу на те, що ряд обставин, на які посилаються позивачі в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме, систематичність порушень відповідачем правил співжиття, зловживання наркотичними речовинами, часте влаштування відповідачем сварок та дебошів, приниження позивачів перед сусідами тощо, позивачами належними, допустимими та достатніми доказами не доведено.

Натомість, як слідує, зокрема, з доданої позивачами до позовної заяви копії характеристики на ОСОБА_4 від 22 грудня 2015 року за підписом старшого інспектора Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9, ОСОБА_4 за час проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 зарекомендував себе з посередньої сторони, алкогольними напоями не зловживає, з сусідами не конфліктує, на обліку в Рівненському МВ УМВС України в Рівненській області не перебуває, протягом року до адміністративної відповідальності не притягувався.

Письмові пояснення ОСОБА_10 від 17 червня 2016 року, надані нею на запит адвокату ОСОБА_3 щодо поведінки відповідача, не можуть бути визнані судом належним та допустимим доказом, оскільки не відповідають критеріям письмових доказів, визначеним статтею 64 ЦПК України, а сама ОСОБА_10 в судовому засіданні як свідок не допитувалася.

Разом з тим, враховуючи встановлені судом факти порушенням відповідачем правил співжиття, які роблять неможливим для позивачів проживання з ним в одній квартирі, суд вважає необхідним офіційно попередити відповідача про можливість його виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Судом також встановлено, що 20 січня 2015 року між відповідачем ОСОБА_4 та його батьком, позивачем ОСОБА_1, був укладений договір дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 23.

Як зазначено у преамбулі цього договору, сторони уклали його розуміючи значення своїх дій та попередньо були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів.

У пункті 10 договору дарування сторони зазначили, що ця угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною.

Згідно абзацу третього пункту 12 договору дарування, сторони до підписання договору його прочитали та підтвердили, що діють добровільно, без будь-якого примусу, розуміють значення своїх дій і підтверджують дійсність їх намірів щодо цього договору, ставлячи під ним свої підписи.

Договір дарування підписаний сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в присутності приватного нотаріуса ОСОБА_8, про що зроблена відповідний запис на договорі.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором дарування, згідно з вимогами статті 717 ЦК України, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно частини першої статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Посилаючись в обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом на укладення договору дарування під впливом обману з боку батька, обіцянок погасити заборгованості за кредитами та придбати однокімнатну квартиру, ОСОБА_4 належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надав.

При цьому, показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд до уваги не приймає, оскільки вони не містять фактичних даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність обставин, що свідчать про недійсність вчиненого відповідачем правочину.

Не приймає до уваги суд і надані відповідачем письмові докази, що підтверджують погашення отриманих ним кредитів у ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Платінум Банк» 17 та 19 грудня 2014 року відповідно, оскільки вони не містять жодних відомостей про те, ким саме були сплачені кошти.

Як зазначив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_1, про існування кредитів сина ОСОБА_4 він дізнався лише із його зустрічного позову, що дослідженими по справі доказами не спростовується.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_6, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа на стороні позивачів служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, до ОСОБА_4 про виселення відмовити за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Офіційно попередити ОСОБА_4 про його можливе виселення з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення у разі систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_2, про визнання правочину недійсним відмовити за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в повному обсязі 13 грудня 2016 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь