Справа № 190/1702/15-ц
Провадження №2/190/34/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м.Пятихатки

Пятихатський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Семенникова О.Ю., секретарі Сахнюк О.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Пятихатки Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи заявлені вимоги тими обставинами, що після смерті 09.04.2015 року його рідної баби ОСОБА_5 він звернувся в Третю держнотконтору м.Дніпропетровська із заявою про прийняття спадщини після її смерті, проте 15.10.2015 року від нотаріуса отримав лист, з якого дізнався, що з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, посвідченим 21.11.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Позивач вважає зазначений заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_5 його любила і він був єдиною рідною людиною після смерті батька, піклувалася про нього, бачився з бабою рідко, але підтримував родинні стосунки. 31.12.2010 року він прийшов до неї і ОСОБА_5 не впізнала його, а її співмешканець ОСОБА_6 говорив, що вона хвора на хворобу Альцгеймера, має часткову свідомість. Також заявник зазначає, що ОСОБА_5 30.07.2012 року поставлений діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., хвороба Альцгеймера, НЦД Змішаного типу, тому сприймала і оцінювала дійсність неадекватно, не мала вільного волевиявлення, у звязку з чим позивач просить суд визнати заповіт, складений начебто ОСОБА_5 21.11.2012 року, недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на ті обставини, що він доглядав за ОСОБА_7 до її смерті, оплатив витрати на похорони ОСОБА_7, вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки посилання позивача на те, що померла ОСОБА_5 була хвора на хворобу Альцгеймера і не могла давати собі звіт при складанні заповіту у 2012 році належними доказами не підтвердженні, а відтак просив суд у задоволенні позову відмовити. Крім того окремо зазначив, що позивач як онук померлої майже ніколи не піклувався про ОСОБА_7 та не спілкувався з нею.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, заслухавши показання свідків, судом встановлено наступне.

Відповідно до ОСОБА_8 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про держану реєстрацію народження №1 від 06.08.2016 відомості про батька ОСОБА_9 записані на підставі положень ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України із слів матері ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з свідоцтвом про народження серії VI-КИ №385295 від 07.08.1992 року батьками позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис №136), є ОСОБА_9 та ОСОБА_11.

Факт зміни прізвища померлої за життя з «Нестерова» на «Карпенко» не оспорювався особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до актового запису про шлюб №14, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Пятихатського районого управління юстиції Дніпропетровської області, 06.03.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, 24.04.1949 року зареєстровано шлюб за актовим записом №2.

21.11.2012 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого усе майно рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого не складалося, все те, що буде належити останній на день смерті і на що вона за законом матиме право, права та обовязки, що належать їй на момент складання цього заповіту, а також права та обовязки, що будуть належати їй на день свої смерті заповіла відповідачеві ОСОБА_2 (заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріально округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №2499).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №32468447 від 21.11.2012 року нотаріальною конторою зареєстровано вищевказаний заповіт за номером у Спадковому реєстрі №53767629.

Відповідачем ОСОБА_12 в судовому засіданні визнано факт того, що він не був присутнім при складанні оскаржуваного заповіту, у звязку з чим не може повідомити про обставини його складення та посвідчення.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії І-КИ №648399, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області, ОСОБА_5 померла 10.04.2015 року в м.Пятихатки Дніпропетровської області

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №126 від 10.04.2015 року, виданого Пятихатською АЗПСМ, причиною смерті ОСОБА_5 09.04.2015 року є хронічна серцево-судинна недостаточність ІІІ ст., дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст.

Згідно з свідоцтвом про поховання серії ААА №622131, виданого КП «Ритуальна служба» Дніпропетровської міської ради 10.04.2015 року, реєстраційний №249207, ОСОБА_2, який є користувачем місця поховання №1 на Сурсько-Литовському кладовищі, в ряду №6, на дільниці №95, розміщеного в м.Дніпропетровську, 10.04.2015 року здійснив поховання померлої ОСОБА_5 У вказаному свідоцтві також зазначено, що користувач має право на встановлення намогильної споруди в межах виділеної земельної ділянки для поховання чи надання згоди на встановлення намогильної споруди іншим членам родини відповідно до ст.25 ЗУ «Про поховання та похоронну справу».

Згідно з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №41321019 від 26.08.2015 року нотаріальною конторою відкрито спадкову справу за номером у Спадковому реєстрі №57857209 після смерті ОСОБА_5, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №42244256 від 25.11.2015 року.

Відповідно до матеріалів спадкової справи №545/2015, відкритої після смерті ОСОБА_5, 09.04.2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, 03.09.2015 року відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим ОСОБА_4, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 21.11.2012 року за реєстром №2499.

Листом державного нотаріуса третьої Дніпропетовської державної нотаріальної контори №2097/02-14 від 12.10.2015 року заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом на підставі ст.1223 Цивільного кодексу України залишена без задоволення.

21.10.2015 року ОСОБА_3 звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначив, що 09.04.2015 року померла його бабуся ОСОБА_5, на день її смерті залишилась спадщина, все належне їй майно, яке ОСОБА_3 прийняв, та зазначив, що йому відомо про наявність заповіту від імені ОСОБА_5 не на його імя, прохав не видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №2499 від 21.11.2012 року, у звязку з його зверненням до суду з питанням оскарження вищевказаного заповіту.

Відповідно до повідомлення КЗ «Пятихатський районний центр первинно медико-санітарної допомоги» Дніпропетровської оласті №967 від 30.10.2016 року на запит адвоката ОСОБА_1 щодо надання інформації відносно ОСОБА_5, остання перебувала на диспанцерному обліку у лікаря нервопатолога КЗ «Пятихатська ЦРЛ» ДОР» з 1986 року з діагнозом НЦД змішаного типу; 26.01.2001 року ОХП шийного та грудного відділу; 29.09.2003 року дисциркуляторна енцефалатопія ІІ ступеню; 07.02.2011 року хвороба Альцгеймера, обємне утворення головного мозку; 07.02.2011 року заключення психіатра ОКЛ ім.Мечникова тривожна симптоиатика з порушенням памяті і зниженням когнітивних функцій (в рамках психоорганічного с-ма); 30.07.2012 року сімейний лікар Пятихатської АЗПСМ відвідування вдома, діагноз ДЕП ІІІ ст., хвороба Альцгемера; 11.12.2014 року Дз: ДЕП ІІІ ст., хвороба Альцгеймера, НДЦ змішаного типу; 23.03.2015 року Дз: ДЕП ІІІ ст., хвороба Альцгеймера, ХССН ІІІ ст., 09.04.2015 року Дз: ДЕП ІІІ ст., хвороба Альцгеймера, ХССН ІІІ ст., 09.04.2015 року констатація смерті, Дз: ХССН ІІІст., ДЕП ІІІ ст., хвороба Альцгеймера.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він працює сімейним лікарем Пятихатської АЗПСМ, ОСОБА_5 перебувала на обліку в лікарні з листопада 2012 року (у нього на обліку - з 2014 року), була лежачою хворою, про її хворобу знає із слів чоловіка, спостерігав порушення психіки. Зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_5 перебувала на Д-обліку в лікаря психіатра Дніпропетровської обласної лікарні. Неодноразово приїздив на виклики,хвора скаржилася на подавлений настрій, відсутність апетиту, сонливість, ОСОБА_5 з ним практично не розмовляла через важкий психічний стан, мала порушення мови, втрату памяті. Раніше їй було поставлено діагноз хвороба Альцгеймера, НЦД по гіпотонічному типу. 09.04.2015 року він виїздив до ОСОБА_5 для констатації смерті.

Свідок ОСОБА_13 показала, що товаришувала з ОСОБА_5 з 1985 року, остання з 2010 року скаржилася на біль в голові, з 2011 року ОСОБА_5 перебувала у дуже поганому стані, не впізнавала людей, свідка впізнала лише одного разу за місяць до смерті, заговорювалась, весь час перебувала у ліжку.

Свідок ОСОБА_14 показала, що знайома з ОСОБА_5 з 1987 року, разом працювали, товаришували, у 2010 році зовнішній вигляд ОСОБА_5 дуже змінився, остання мала поганий вигляд, розповіла свідкові, що має психічну хворобу. У 2011 році при розмові вдома у ОСОБА_5 остання не розуміла того, що говорила, заговорювалась, у 2012 році вже не впізнавала свідка та оточуючих, лежала весь час на ліжку, не розуміла зміст того, що говорила. Окремо свідок зазначила, що ОСОБА_5 за життя була симпатичною, «ефектною» жінкою, яка завжди доглядала за собою, мала охайний яскравий зовнішній вигляд, проте з 2010 року її зовнішній вигляд докорінно змінився, вона не була схожа на її попередній стан.

Відповідно до ст.143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За клопотаннями представника позивача у справі призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, за висновком якої, наданим КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» №4 від 10.03.2016 року, визначити психічний стан ОСОБА_5 на момент складання та підписання нею заповіту 21.11.2012 року та вирішити експертні питання не є можливим у звязку з суперечливістю показань свідків, а також відомостей, які містяться в медецинскій документації, про її психічний стан в цей промідок часу.

Проте, згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №658 від 09.09.2016 року, наданої на підставі матеріалів цивільної справи та медичних документів відносно ОСОБА_5, остання під час посвідчення заповіту 21.11.2012 року виявляла ознаки Деменції поєднаного (судинно-дегеративного) генезу і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ними.

Вимогами ст.ст.1233, 1234 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно з ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зазначені у ст.203 ЦК України. Так, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недотримання цих вимог, відповідно до ст.215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Постановою Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з положеннями ч.ч.2-4 ст.10 ЦПК України, яка закріплює зміст принципу змагальності цивільного судочинства, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст .11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ч.ч.2,3 ст.58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За ч.ч.1,3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, при чому суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, оскільки з досліджених у сукупності належних доказів по справі (висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №658 від 09.09.2016 року, медичної документації щодо померлої ОСОБА_5 та показань свідків) встановлено, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту 21.11.2012 року була хворою особою, виявляла ознаки Деменції поєднаного (судинно-дегеративного) генезу і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ним, суд вважає, що заповіт складено особою у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тобто за відсутності волевиявлення цієї особи, у звязку з чим вважає за необхідне визнати недійсним заповіт, складений 21.11.2012 року ОСОБА_5 та посвідчений 21.11.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №2499.

В судовому засіданні за згодою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.1 ст.218 ЦПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст.10, 58-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним задовольнити повністю.

Визнати заповіт, складений 21.11.2012 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 09.04.2015 року в м.Пятихатки Дніпропетровської області, та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №2499, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, недійсним.

Повний текст рішення складено 19.12.2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня отримання рішення через П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя О.Ю.Семенников