Справа № 369/3174/16-ц
Провадження № 2/369/1906/16
15.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді: Дубас Т.В.,
при секретарі Дідур М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 20 червня 2014 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти, з яких кошти у розмірі 2 700 гривень 00 коп. зобов'язався повернути в строк не пізніше 24 червня 2014 року.
Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення власних коштів, однак останній постійно відмовлявся це зробити, посилаючись на різні несуттєві обставини. На момент складання цієї позовної заяви відповідач кошти не повернув.
З метою стягнення з відповідача заборгованості на його адресу було направлено претензію від 09 квітня 2015 року, однак відповідач проігнорував її отримання.
Таким чином, відповідач прострочив виконання взятого на себе зобов'язання з повернення коштів, отриманих від позивача.
Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 700,00 грн. основного боргу, 144,47 грн. у вигляді трьох відсотків річних, а також 1 652,40 грн. інфляційних втрат, судовий збір в розмірі 551,21 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 6 500 грн.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив їх задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
За згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду за захистом своїх прав вказував на те, що 20 червня 2014 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти, з яких кошти у розмірі 2 700 гривень 00 коп. зобов'язався повернути в строк не пізніше 24 червня 2014 року. Тобто між сторонами було укладено договір позики.
При цьому в матеріалах справи містить копія документу, відповідно до змісту якого зазначено: «Я ОСОБА_2 зобов'язуюсь до 24.06.2014 р. здійснити повернення грошових коштів в сумі 2 700 грн. Надлишкових коштів з передоплати в сумі 5 532 грн.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно Правової позиція у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, визначено що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, визначає що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З наведеного вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача, оскільки всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили той факт що між позивачем та відповідачем існують договірні зобов'язання що пов'язані із кладенням договору позики.
Письмовий документ від 20.06.2014 року складений від імені ОСОБА_2, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, судом не можу бути прийнятим до уваги, оскільки даний документ не містить даних що відповідачем взяті кошти в борг саме у позивача ОСОБА_1, та даний документ не містить відповідного зобов'язання відповідача повернути відповідну суму ОСОБА_1 в зазначений строк.
Таким чином позивачем не доведено факту укладення між ним та відповідачем договору позики кошти, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти, а відповідач зобов'язався їх повернути.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі.
Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 1046, 1047 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Дубас Т.В.