Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила визнати незаконним і скасувати наказ від 30 листопада 2015 року про звільнення з роботи, поновити на посаді дезактиваторника 2 розряду з 30 листопада 2015 року та зобов'язати державне підприємство «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» (далі - ДП «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС») надати роботу відповідно до медичних записів, які містить висновок лікарсько-консультаційної комісії від 09 вересня 2015 року № 97, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2015 року до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Вимоги мотивувала тим, що тривалий час вона хворіє на остеохондроз поперекового відділу хребта та хронічний радикуліт із больовим синдромом, внаслідок чого згідно з висновком лікарсько-консультаційної комісії від 09 вересня 2015 року № 97 їй встановлено обмеження за станом здоров'я. Однак відповідач, всупереч ст. 170 КЗпП України, яка зобов'язує перевести її на легшу роботу, що відповідає стану здоров'я, незаконно звільнив з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я за відсутності перешкод для продовження роботи в легших умовах праці, чим заподіяв втрату заробітку та моральну шкоду.

Рішенням Славутицького міського суду від 03 лютого 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 13 травня 2010 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу в ДСП «Чорнобильська АЕС» на посаду дезактиваторника 2 розряду в адміністративно-господарський цех.

Наказом Міністерства з надзвичайних ситуацій України від 23 червня 2011 року № 643 зі складу ДСП «Чорнобильська АЕС» з 11 січня 2012 року виділено Управління забезпечення функціонування об'єктів та створено ДП «Управління забезпечення функціонування об'єктів ЧАЕС».

Згідно з наказом ДП «Управління забезпечення функціонування об'єктів ЧАЕС» від 30 листопада 2015 року № 93-ос ОСОБА_3 звільнена з роботи у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення у наказі зазначено висновок лікарсько-консультаційної комісії від 09 вересня 2015 року № 97, яким позивачці протипоказані роботи, пов'язані з підніманням ваги більше 10 кг, перебуванням у вимушеній позі, з нахилами, на протягах, у сирих, холодних приміщеннях строком на 1 рік.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалась на те, що відповідач незаконно звільнив її з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, оскільки вказаний вище висновок лікарсько-консультаційної комісії не містить категоричного твердження про стійке зниження її працездатності як працівника.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що лист про результати розгляду подання щодо надання згоди на звільнення позивачки та протокол засідання профспілкового комітету не містять конкретного обґрунтування відмови у згоді на звільнення з посиланням на конкретні правові норми, які б свідчили про порушення підприємством вимог закону.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін, пославшись на ч. 7 ст. 43 КЗпП України, згідно із якою рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За правилами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

У аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З матеріалів справи, зокрема протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДП «Управління забезпечення функціонування об'єктів ЧАЕС» від 27 листопада 2015 року № 35, вбачається, що профспілковим комітетом вирішено не давати згоди на звільнення ОСОБА_3 та направлено лист-відповідь на адресу роботодавця (а. с. 33).

У листі від 17 листопада 2015 року первинна профспілкова організація ДП «Управління забезпечення функціонування об'єктів ЧАЕС» повідомила адміністрацію про те, що не надає згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, так як роботодавець використав не в повному обсязі всіх можливостей працевлаштування даного працівника (а. с. 31).

Наведені у зазначеному вище листі мотиви відмови на звільнення позивачки є цілком обґрунтовані і відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у згаданій вище постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками суду першої інстанції та залишаючи його рішення без змін, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, встановивши фактичні обставини справи, зробив висновки, що їм не відповідають.

Крім того, суд не надав оцінки доказам про те, роботодавець допустив позивачку до роботи вже після висновку лікарсько-консультаційної комісії від 09 вересня 2015 року № 97, який став підставою для її звільнення, а саме: розпорядженню начальника цеха № 23 (а. с. 25) про певні обмеження з виконання ОСОБА_3 роботи, а також наказу директора підприємства № 178 про допуск позивачки до роботи (а. с. 26, 151).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик