У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Миколаївської міської ради, Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у Миколаївській області, Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, Національний банк України, про визнання недійсною приватизації житлового приміщення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 7 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що проживав і був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї наймача. Під час відбування покарання в місцях позбавлення волі заочним рішенням суду від 8лютого 2012 року його визнано таким, що втратив право на проживання вуказаній квартири, що стало підставою для зняття з реєстрації. Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приватизували квартиру та у подальшому продали її ОСОБА_6 9 листопада 2012 року заочне рішення було скасовано, а позов ОСОБА_4 залишено без розгляду. Отже, відпали законні підстави для приватизації квартири та її продажу.

Зазначав, що приватизацією квартири порушено його права, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсною приватизацію квартири та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 6 вересня 2012 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 11 грудня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з ОСОБА_6, вселити його до спірної квартири та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні цією квартирою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 рокувирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 7 жовтня 2015 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсною угоду від 6 вересня 2012 року між Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради і ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 6 вересня 2012 року № 1488-р про задоволення прохання щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_5

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці) на квартиру АДРЕСА_1, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 6 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що спірна квартира приватизована з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому відсутні підстави для визнання приватизації незаконною, а договір купівлі-продажу на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України - недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що проведенням приватизації спірної квартири порушено його права, оскільки він мав право як на користування спірною квартирою (ст. 64 ЖК УРСР), так і на її приватизацію з усіма особами, які в ній проживали (ст. ст. 1, 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Вважав, що наявні підстави, передбачені ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України, для визнання незаконною приватизації та договору купівлі-продажу недійсним. Також є обґрунтованими похідні вимоги позивача як користувача спірного житлового приміщення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року без проведення реституції, вселення до квартири та покладення обов'язку не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 квітня 2001 року № 330 ОСОБА_8 на сім'ю із чотирьох осіб, включаючи позивача, надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, а 3 серпня 2001 року видано ордер на спірну квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2003 року ОСОБА_8 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 лютого 2012 рокузадоволено позов ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 6 вересня 2012 року №1488-р вирішено задовольнити прохання наймача ОСОБА_4 про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність. 6 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці) на вказану квартиру.

11 грудня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу відчужили вищевказануквартиру ОСОБА_6

Ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2012 рокузаочне рішення від 8 лютого 2012 року скасовано, а від 29 березня 2013 року - позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду.

Також рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено з підстав відсутності порушення їїправ.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції від 15 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2005 року ОСОБА_3 засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, обчислюючи термін покарання з 23 грудня 2004 року.

Також з довідки про звільнення від 14 вересня 2012 року вбачається, що ОСОБА_3 відбував покарання в Казанківській виправній колонії у період з 16 травня 2007 року до 14 вересня 2012 року. Крім того, у даній довідці ОСОБА_3 зазначено місце проживання - АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Ці роз'яснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою.

Також ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян передбачають, що житло передається лише особам, які постійно проживають у ньому разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло на момент введення в дію цього Закону (на 22 липня 1993 року). Однак це не означає, що щодо останніх припиняється дія ст. 71 ЖК України, якою встановлено строки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, оскільки особливостей застосування даної норми в цих випадках законодавством не встановлено.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права апеляційний суд не дав належної оцінки доводам відповідачів та наданим ними доказам щодо непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з 2004 року, тобто більше шести місяців без поважних причин.

Крім того, як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання незаконними і скасування розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради щодо передачі спірної квартири у спільну часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та свідоцтва про право спільної часткової власності на квартиру апеляційний суд послався на ст. 21, ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, не звернувши уваги на те, що указані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них регулює різні правовідносини, що виключає їх одночасне застосування.

Разом з тим апеляційний суд послався на врахування правової позиції у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-66цс12, однак дана постанова не містить висновку щодо неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки в задоволенні заяви про перегляд судових рішень відмовлено з тих підстав, що додані до заяви судові рішення не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не визначився з характером спірних правовідносин; не дав належної оцінки тому факту, що позивач не проживав у спірній квартирі тривалий час та дійшов передчасного висновку про те, що проведенням приватизації спірної квартири порушено його права.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 7 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик