Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/2888/14 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Провадження № 22-ц/778/3119/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що протягом квітня 2010р. - квітня 2013р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя розглядалась цивільна справа за його позовом до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» про відшкодування майнової та моральної шкоди (ц/с № 2-585/11), у якій до вересня 2011р. представництво його інтересів здійснювалось на підставі усного договору та довіреності від 07.10.2010р., посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, представниками ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Будь-яких посилань про домовленість щодо договірного розміру плати за виконання покладених довіреністю обов'язків вона не містить. Але 16.09.2011р. відповідачем ОСОБА_2 було складено та надано йому довідку, в якій зазначено, що ним у період часу з 01.07.2010р. до 16.09.2011р. за надання правової допомоги з питань, повязаних з розглядом цивільної справи за його позовом до КУ „Запорізька обласна клінічна лікарня" про відшкодування збитків та моральної шкоди, було сплачено 5 150 грн. Проте, розмір сплачених ним на користь відповідача ОСОБА_2 грошових коштів значно та невмотивовано перевищує рівень звичайних цін на відповідні правові послуги. За змістом Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006р. витрати, повязані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не була субєктом владних повноважень, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Вважає, що з урахуванням вимог вказаного нормативногоо акту КМУ, гранична вартість фактично наданих йому ОСОБА_2 правових послуг (відповідно 14.10.2010 року та 02.12.2010 року) становила: (/907/60*58)* 40/100 +(922/60*80 * 40/100) = 842,44 грн. Вважає, що решту суми у розмірі 4 307,56 грн. (5 150 грн. 842,44 = 4 307,56 грн.). відповідачем ОСОБА_2 набуто безпідставно.

Крім того, вважає, що за користування майном (грошовими коштами) з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України відповідач має йому сплатити: (4 307,56 * 6/100) + (4 307,56*2,75/100) = 376 грн. 91 коп., а також суму інфляції за весь час користування відповідачем безпідставно набутими коштами: 4 307грн. 56коп. * 0, 135 (індекс інфляції) = 581 грн. 52 коп. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму у загальному розмірі: 376,91 грн. + 581,52 грн. + 4 307,56 грн. = 5 265,99 грн.

Позивач вказує також, що відповідачі допустили по відношенню до нього протиправну бездіяльність, що виразилась у ненаданні йому як довірителю у належній формі складеного звіту про виконання або невиконання доручення. Тому в позові просив зобов'язати відповідачів надати йому змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги ОСОБА_3 у проміжку часу з 01.07.2010 р. по 16.09.2011р. під час розгляду Комунарським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до КУ «ЗОКЛ» Запорізької обласної Ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, та належні підтверджуючі документи (розрахункову квитанцію тощо) наданої відповідачами правової допомоги відповідно до розрахунку.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставне набуте майно, а саме: грошові кошти у сумі 4 307,56 грн., інфляційні витрати у сумі 581,52 грн., проценти за користування у часі безпідставно набутими грошовими коштами у сумі 376,91 грн., судові витрати у сумі 243,60 грн., а всього у сумі 5 509,59 грн.

Зобовязано ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги останньому з 01.07.2010 року по 16.09.2011 року.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2015р. заяву ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2015р. заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням районного суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково: заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій справі скасовано в частині покладення на ОСОБА_2 обовязку надати ОСОБА_3 у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги останньому з 01.07.2010 року по 16.09.2011 року та в задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині позовних вимог відмовлено.

В іншій частині заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій справі залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням апеляційного суду Запорізької області, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу задоволено частково: рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

До судового засідання апеляційного суду 30 червня 2016р. з»явились відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4, позивач ОСОБА_3 та його адвокат ОСОБА_6

Позивач ОСОБА_3 запропонував відповідачам укласти мирову угоду у справі, від якої відповідачі відмовились.

Після цього позивач ОСОБА_3 виявив бажання покинути зал судового засідання, та йому було роз»яснено, що такі його дії не будуть перешкоджати розгляду справи, яка буде розглянута у його відсутності. Не зважаючи на це, позивач ОСОБА_3 та його адвокат ОСОБА_6 із зали суду пішли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідачів, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку суд першої інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Установлено, що відповідно до змісту довіреності від 7 жовтня 2010р., посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 01 жовтня 2010р., між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4 було укладено усний договір доручення, на виконання умов якого позивач видав цю довіреність, якою уповноважив відповідачів вести від його імені справи у всіх державних установах, вести, зокрема, цивільні справи в районних, міських, апеляційних судах, надавши останнім, в тому числі, право подавати заяви, скарги, клопотання, отримувати рішення суду.

В матеріалах справи мається довідка від 16 вересня 2011р., яка складена від імені ОСОБА_2, про те, що ОСОБА_3 у період часу з 01.07.2010р. по 16.09.2011р. за надання правової допомоги з питань, пов»язаних з розглядом цивільної справи за його позовом до КУ «ЗОКЛ» про відшкодування збитків та моральної шкоди, було сплачено 5 150 грн. ( Т. 1 а.с. 6).

В позові ОСОБА_3 зазначав, що, оскільки усної домовленості про будь-яку оплату послуг відповідачів не було та довіреність не містить таких положень, то він мав оплачувати їх послуги з представництва його інтересів у суді за вимогами Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006р., тобто з урахуванням граничного розміру, що за його підрахунком склало 842,44 грн. А відтак, решта сплаченої суми у розмірі 4 307,56 грн. є безпідставно набутими коштами, на які він нарахував за ст. 625 ЦК України проценти за користування 376,91 грн. та суму інфляції в розмірі 581,52 грн., що разом склало 5 265,99 грн. Також йому не було надано представниками звітів про надані послуги та документів, що підтверджують їх фактичну вартість, тому просив зобов»язати відповідачів надати такий звіт та документи.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2, здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_3 у цивільній справі № 2-585/11, фактично приймав участь у судових засіданнях 2 години 18 хвилин, тому оплата його послуг згідно з постановою КМУ № 590 від 27.04.2006р. складає лише 842,44 грн., а решта сплаченої згідно довідки суми у розмірі 4 307,56 грн. є безпідставно набутими коштами, на які, на думку суду, позивачем було обґрунтовано нараховані проценти та сума інфляції у відповідності до вимог ст.. 625 ЦК України. Зобов»язуючи ОСОБА_2 надати позивачу у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги з 01.07.2010р. по 16.09.2011р., суд вважав, що довідка від 16.09.2011р., складена від імені відповідача ОСОБА_2, не містить переліку виконаних послуг, які надані ним на виконання повноважень за довіреністю, як це передбачено ст. 1006 ЦК України.

Проте погодитись з такими висновками суду колегія не може з огляду на наступне.

Вимагаючи стягнення безпідставно отриманих грошових сум, позивач посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 склалися правовідносини з договору доручення, проте такий договір не виконувався належним чином, був розірваний за його ініціативою, але відповідач продовжує залишати у себе зайві кошти, які він сплатив за послуги, які відповідач не надав.

Суд першої інстанції вважав, що вказані обставини свідчать про те, що кошти за надання юридичних послуг були безпідставно отримані відповідачем від позивача, тому у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України стягнув розраховану позивачем суму з відповідача.

Разом з тим, такі висновки суду є суперечливими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак судом неправильно визначено характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими вони врегульовані.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тому така особа зобов»язана повернути потерпілому це майно.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові № 6-88цс13 від 02 жовтня 2013р., під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносин з договору доручення, які в подальшому були припинені. З наданої довідки від 16.09.2011р., яку позивач надає на обґрунтування сплаченої ним відповідачу суми, слідує, що ОСОБА_3 у період часу з 01.07.2010р. до 16.09.2011р. за надання правової допомоги з питань, пов»язаних з розглядом цивільної справи за його позовом до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» про відшкодування збитків та моральної шкоди, було сплачено 5 150 грн.

З неодноразово уточнених позовних вимог видно, що позивач не заперечує, що грошові кошти, які він просить стягнути з відповідача, є зайвою платою, оскільки цю суму він вважає необгрунтовано завищеною представником ОСОБА_2 за той обсяг послуг, які останній встиг надати йому до відмови позивачем від послуг цього представника. Вказує в позові, що ОСОБА_2 здійснював представництво його інтересів у вищезазначеній цивільній справі до вересня 2011р., а також на безоплатній основі, оскільки довіреність не містить домовленості про платний характер послуг представника. Але при цьому не заперечує, що має сплатити за ці послуги, проте інший розмір грошових коштів, який передбачений ч. 2 ст. 1002 ЦК України та Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006р., тобто в розмірі 40 відсотків розміру мінімальної зарплати за годину роботи.

Отже, позивач визнає, що ОСОБА_2 послуги, визначені довіреністю від 07.10.2010р., йому фактично надавались у період з 01.07.2010р. по 16.09.2011р. Але його не влаштовує завищений розмір оплати, яку він сплатив представнику.

Також суд встановив, що ОСОБА_2 фактично здійснював представництво інтересів позивача в судових засіданнях згідно із довіреністю від 01.07.2010р., про що маються досліджені судом журнали судових засідань.

Таким чином, все зазначене свідчить, що відповідач грошові кошти набув за існування достатніх правових підстав, здійснюючи представництво позивача в судовій справі на підставі довіреності, та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Тому правовідносини сторін регулюються нормами зобов»язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтями 1212, 1214 ЦК України.

При цьому колегія вважає, що доводи ОСОБА_2 про те, що довідка від 16.09.2011р. ним не складалась та не підписувалась, не заслуговують на увагу.

Так, заперечуючи проти того, що ним була видана довідка про оплату позивачем юридичних послуг, відповідач ОСОБА_2 не заявляв клопотання про проведення почеркознавчого дослідження даної довідки, хоча судом першої інстанції та при першому апеляційному розгляді справи йому було роз»яснено у відповідності до вимог ст.. 10 ЦПК України про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, в тому числі судом йому було роз»яснено право на заявлення клопотання про проведення експертного дослідження оспорюваної ним довідки.

В такому разі суд позбавлений можливості зробити висновок про підробленість вказаної довідки або її неправильність, виходячи з того, що зміст довідки узгоджується з іншими обставинами справи. Так, між сторонами існували відносини з надання правової допомоги, відповідач ОСОБА_2 виконував роботу з надання такої допомоги позивачеві, а тому наразі нема підстав вважати, що зміст довідки про отримання відповідачем ОСОБА_2 грошової суми за виконання доручення має бути залишеним поза увагою.

В частині необґрунтованості рішення суду щодо покладення на ОСОБА_2 обов»язку скласти та надати ОСОБА_3 у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги позивачу з 01.07.2010р. по 16.09.2011р., колегія визначила таке.

За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способами, встановленими у цій нормі.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення прав пов»язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб»єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Але ані статтею 16 ЦК, ані іншими законами не передбачений такий спосіб захисту як примусове складення звіту.

Крім того, позивач не довів належними і допустимими доказами, що він звертався до ОСОБА_2 з відповідною вимогою до часу відмови від його послуг та здійснення їх оплати, а останній відмовився звітувати про виконану роботу.

На користь зворотньому, зокрема, свідчить саме складена від імені ОСОБА_2 довідка від 16.09.2011р., яку позивач прийняв без заперечень щодо не зазначення в ній конкретного обсягу та вартості кожного виду послуг та особисто надав як доказ у цій справі.

До того ж, матеріали справи містять довідку-розрахунок, в якій ОСОБА_2 повністю обраховує обсяг та вартість правової допомоги, наданої ним ОСОБА_3 у цивільній справі, в якій останній позивався до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ( Т. 1 а.с. 91).

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого просили відповідачі, колегія вважає неспроможними, оскільки відповідачами не надано переконливих доказів на підтвердження того, що грошові кошти вносились за виконану роботу частинами та у відповідності до певних дат виконання робіт. У наданій відповідачами довідці-розрахунку не зазначено ані часу виконання робіт, ані часу отримання грошових сум.

В той час як надана позивачем довідка датована 16.09.2011р., а позов подано до суду 11.04.2014р., тобто в межах строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, колегія вважає, що мається таке порушення судом норм матеріального права, яке свідчить про незаконність судового рішення, тому, вийшовши за межі апеляційної скарги у відповідності до вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України, за вимогами п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

У відповідності до ст. 88 ЦПК України вирішується питання про розподіл судових витрат. Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_3 на стадії апеляційного розгляду відмовлено, то на користь відповідачів з нього підлягають стягненню всі понесені у справі судові витрати, а саме, судовий збір: на користь ОСОБА_2 в сумі 828,24 грн. (квитан-

ції про сплату: Т. 1 а.с. 87, 151, Т. 2 а.с. 2, 42), на користь ОСОБА_4 в сумі 121,80 грн. (квитанція про сплату - Т. 1 а.с. 128).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_2 в сумі 828 (вісімсот двадцять вісім) гривень 24 копійки, на користь ОСОБА_4 в сумі 121 (сто двадцять одної) гривні 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: