Справа №592/4024/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/566/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, які вчинено під впливом насильства

та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: Ковпаківський районний відділ Державної міграційної служби України м. Суми, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 з належного ОСОБА_4 житлового будинку №30 по вул.Островського в м.Суми, без надання іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмову у позові ОСОБА_4

При цьому доводить, що укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку №30 по вул.Островського у м.Суми та земельної ділянки не відповідало її внутрішній волі, не було спрямоване на реальне настання правових наслідків і ці договори були укладені під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_4, її чоловіка, його друзів та працівників правоохоронних органів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_7, ОСОБА_8, які підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_9, а також приватного нотаріуса ОСОБА_5, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не доведено, що оспорювані нею договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27 травня 2014 року було укладено під впливом фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони правочину чи третіх осіб.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2014 року належить житловий будинок №30 по вул.Островського в м.Суми, а ОСОБА_3 втратила право користування цим житловим будинком внаслідок його відчуження.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов цих висновків повно і всебічно зясував обставини справи, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував відповідні їм норми матеріального права.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування щодо неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до вимог ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 житловий будинок №30 по вул.Островського у м.Суми, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №773.

У цей же день між сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0601 га за цією ж адресою для обслуговування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №777.

Продаж як житлового будинку, так і земельної ділянки вчинено за 270000 грн. за кожен обєкт нерухомості, які перераховані з рахунку покупця на рахунок продавця до підписання договорів (пункти 2.1), й підтверджується платіжними дорученнями №№1, 2 від 27 травня 2014 року (а.с.6, 7, 211, 220 т.1).

Цього ж дня, тобто 27 травня 2014 року, ОСОБА_3 на підставі її заяви отримала у ПАТ «Банк національний кредит» кошти перераховані їй покупцем ОСОБА_4 за цими договорами купівлі-продажу (а.с.193-198 т.1).

Крім того, як убачається з п.п.4.1 та 3.2 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, сторони підтверджують, що договори вчиняються за відсутності впливу насильства, тяжкої обставини. Сторони однаково розуміють значення укладеного договору, права і обовязки кожного з них, а також правові наслідки для кожного з них по укладеним договорах, про що свідчать їх особисті підписи на договорах.

У той же час, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження здійснення на ОСОБА_3 як фізичного, так і психологічного тиску зі сторони покупця ОСОБА_4 чи інших осіб.

Посилання в апеляційній скарзі на кримінальне провадження №0001952, зареєстроване до ЄРДР за заявою ОСОБА_4, як підставу здійснення на ОСОБА_3 тиску, не спростовує висновків суду в цій частині. Оскільки зазначене кримінальне провадження стосується боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 за договором позики від 21 вересня 2012 року в сумі 30000 доларів США та обіцянку боржника повернути такий борг до 15 серпня 2014 року, а в разі невиконання такого обовязку здійснити відчуження будинку.

Наявність чи відсутність зобовязань за цим договором позики не є предметом позову у цій справі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги у частині задоволення зустрічного позову, то вони також не ґрунтуються та фактичних обставинах справи.

За змістом ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Втрата права користування житловим приміщенням колишнього власника є наслідком припинення його права власності на це приміщення (ст.346 ЦК України).

А тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема й шляхом виселення колишнього власника, що відповідає способу захисту порушеного права згідно ст.ст.16, 391 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_3 не визнаються права ОСОБА_4 щодо володіння, користування та розпорядження житловим будинком №30 по вул.Островського у м.Суми, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для захисту порушеного права у спосіб, обраний позивачем за зустрічним позовом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 лютого 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -