Справа № 219/1514/16-ц
Провадження № 2/219/1377/2016
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 березня 2016 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Федорової І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3В.)

до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі Комбінат)

про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Комбінату про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 13 березня 1996 року по 27 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи, зокрема, в якості слюсаря-ремонтника пятого розряду пресо-формовочної ділянки та звільнений з роботи на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за власним бажанням. Указав на те, що 30 травня 1997 року на робочому місці він отримав травму пальців правої кісті. Внаслідок травми, відповідно до епікризу закладу охорони здоровя, в нього було відірвано 5-4-3 пальці повністю, а 2 та 1 пальці пошкоджені на рівні основних фаланг, з пошкодженням між фалангових суглобів, з пошкодженням розгиначів правої кінцівки. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складений акт форми Н-1 від 30 травня 1997 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з ним. За висновком МСЕК від 29 вересня 1997 року йому було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво. Стверджує, що у звязку із травмою, яку він отримав внаслідок нещасного випадку на виробництві, що потягло інвалідність, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем йому моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Комбінату на його користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоровя, повязаним з трудовим каліцтвом, у сумі 50 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважила, що дійсно позивач тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем, і 30 травня 1997 року з позивачем стався нещасний випадок, проте нещасний випадок, який стався з останнім, стався з причин винної поведінки позивача та порушення ним правил безпеки, незважаючи на те, що ним були пройдені усі необхідні інструктажі. На підприємстві було складено акт про нещасний випадок на виробництві. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено те, що внаслідок трудового каліцтва підприємством йому було завдано моральну шкоду. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 13 березня 1996 року по 27 березня 2014 року включно перебував у трудових відносинах з відповідачем на посадах пресувальника та слюсаря-ремонтника пятого розряду пресо-формовочної ділянки, про що свідчить відповідні записи у трудовій книжці позивача. 27 березня 2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.8-10).

Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №5, складеного 30 травня 1997 року, Комбінатом, 30 травня 1997 року о 17 годині 40 хвилин з пресувальником ОСОБА_3 стався нещасний випадок при наступних обставинах: пресувальник ОСОБА_3 отримав завдання від майстра Шевченка на обслуговування пресу «Лайс»; під час виконання робіт з пресування виробів ОСОБА_3 вирішив розправити (підбити) масу у прес-формі, в цей час до нього підійшов садчик ОСОБА_4 та завів бесіду; ОСОБА_3 відволікся на бесіду з садчиком ОСОБА_4 і в цей час головний циліндр пресу опустився і штампом верхнього планжера були травмовані пальці правої кісті ОСОБА_3 (а.с.11-14).

Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: незадовільна організація робіт та порушення ОСОБА_3 виробничої дисципліни, що виразилося в порушенні Інструкції з охорони праці пресувальника.

Відповідно до протоколу засіданням комісії по питанням охорони праці 31 травня 1997 року було встановлено причини нещасного випадку: незадовільна організація робі та порушення ОСОБА_3 виробничої дисципліни, що виразилося в порушенні Інструкції з охорони праці пресувальника.

Висновком МСЕК 29 вересня 1997 року ОСОБА_3 було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво.

Приймаючи рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

З акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №5, складеного 30 травня 1997 року, убачається наявність вини роботодавця, що виразилися у незадовільній організації робіт. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з утратою 40% професійної працездатності виникло в ОСОБА_3 29 вересня 1997 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Згідно зі ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-27цс12).

Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР ЦК, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-156цс14).

На час розгляду справи відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 20016 рік» мінімальна заробітна платає складає 1378 грн., отже максимальний граничний розмір моральної шкоди у розмірі двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил) складає 275 600грн.

З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди та вини роботодавця, тяжкість професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоровя позивача, ступінь втрати професійної працездатності, отримання третьої групи інвалідності безстроково, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у його житті після отримання травми та неможливість відновлення стану, який мав позивач до нещасного випадку на виробництві, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення на його користь 15 000 грн. моральної шкоди. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості.

Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги і спростовуються вищевикладеним.

Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на викладене та керуючись статтями 4, 10, 60, 88, 212, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

У частині вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 35 000 грн. відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь держави 413,40 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

23.03.2016

Головуючий суддя Т.В.Давидовська