Номер провадження: 22-ц/785/7388/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області

в складі:

головуючого Суворова В.О.

суддів Сватаненко В.І.

ОСОБА_2

при секретарі Фабіжевській Т.С.

за участю :представника ОСОБА_3-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Одеської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення 15 500 доларів США в гривневому еквіваленті на час розгляду справи, -

встановила:

10 січня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював у ході розгляду справи. В редакції від 18 травня 2016 р. (а.с.171) просить визнати недійсним усний договір доручення та стягнути з ОСОБА_5 грошеву суму у розмірі 15 500 доларів США грн. у гривневому еквіваленті, вказуючи, що передав належні йому кошти відповідачці, для придбання для нього квартири АДРЕСА_1. Але відповідачка придбавши квартиру, зареєструвала право власності на себе та не дає можливості позивачу користуватися квартирою. ОСОБА_5 розуміючи, що то не її квартира , обіцяла переоформити її на ОСОБА_3

16 серпня 2016 року представник позивача подав заяву в порядку ст. 205 ЦПК України про залишення без розгляду вимоги про визнання недійсним договору доручення , який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.219).

29 серпня 2016 року ОСОБА_3 остаточно уточнив свої позивні вимоги, просить на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути 390 383 грн., що є еквівалентом 15 500 доларів США (а.с.226).

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні, оскільки ніякого договору вони не укладали, квартиру купила за свої гроші. Написала розписки про відступлення права власності на квартиру на користь позивача у звязку з фізичним та психологічним впливом позивача.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено по суті та за пропуском строку позивної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення, яким просить задовольнити його позов у повному обсязі .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що між сторонами договір поруки був укладений в формі, яка не відповідає вимогам закону та позивач пропустив строк позивної давності для звернення до суду.

Судова колегія не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Суд не врахував вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України розглянувши вимоги щодо недійсності договору поруки , тоді як позивач такі вимоги не заявляв, а просив стягнути еквівалент 15 500 доларів США у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Крім того, суд відмовляючи в позові по суті позивних вимог необґрунтовано відмовив в задоволенні позову з посиланням на пропуск строку позивної давності, оскільки пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у разі обґрунтованості позивних вимог.

У звязку з викладеним судова колегія вважає, що судове рішення у відповідності до п.п. 1,4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судовою колегією встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 лютого 2005 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_5 купила квартиру 28, що знаходиться в м. Ізмаїл, Одеської області по вул. Хотинська,86 (а.с.10). Відповідно до п.п.2.1 продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 37 676 грн., які Продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору.

На твердження позивача він надав кошти на придбання вказаної квартири ОСОБА_5, яка всупереч умовам договору уклала договір купівлі-продажу на своє імя, та оформила квартиру на себе, замість того, щоб оформити квартиру на імя позивача.

На підтвердження своїх доводів позивач надав розписку, яку виконала ОСОБА_5 наступного змісту (мовою оригіналу): «Я ОСОБА_5 получила от ОСОБА_10 деньги и на єту сумму приобрела трехкомнатную квартиру по ул. Хотинськая №86 кв.28. 01.02.2005 р.»

«В Понедельник 22 октября обязуюсь переоформить трехкомнатную квартиру по адресу Хотинская, 86, кв. 28 оформленную на меня.

Деньги на покупку квартиры выдал хозяину в моем присутствии, и в присутствии жены хозяина ОСОБА_10 По некоторым соображениям данная квартира была оформлена на меня.

Учитывая по расходу в жизни и оговоренности верху перечисленной, даю обязательство данную квартиру 23 октября 2006 года оформить на того гражданина, на которого согласиться ОСОБА_3 Все споры между нами, согласна разбирать мирным путем. 22. 10.2005 г.»

Також позивач вказує, що відповідно до постанови про порушення кримінальної справи убачається, що ОСОБА_11 и ОСОБА_3 уклали договір доручення, ОСОБА_11 отримала 15 500 доларів США на придбання квартири на його імя, але квартиру оформила на себе. В користуванні зазначеною квартирою перешкоджає .

19 січня 2012 року продавець квартири ОСОБА_12 пояснив, що спочатку ОСОБА_10 передав 400 доларів, а потім його сімї передали 15 100 доларів США.

Відповідачка заперечуючи проти позову вказує, що придбала квартиру за кошти, які позичила у знайомих, позивач кошти на придбання квартири їй не передавав, не надавав кошти на придбання квартири. Розписки написала під фізичним та психічним тиском з сторони позивача.

Також судовою колегією встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання, визнання договору купівлі-продажу спірної квартири в частині покупця частково недійсним, визнання права власності на ? частини квартири. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 грудня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с.31).

Судова колегія вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли щодо договору купівлі-продажу квартири 28, що знаходиться в м. Ізмаїл, Одеської області по вул. Хотинська, 86 від 01 лютого 2005 року в частині власника грошевих коштів, за які була придбана квартира. Вказаний договір є чинним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

У звязку з тим, що позивач вимагає стягнути з позивачки еквівалент 15500 доларів США у гривневому еквіваленті, які вона отримала від нього на придбання квартири, та уклала такий договір, оформивши право власності на квартиру на своє імя, та зазначений договір є чинний, неможливо вважати, що відповідачка отримала зазначені кошти безпідставно.

Підстава правового обґрунтування позову про застосування ст. 1212 ЦК України з тих підстав, що між сторонами не був укладений договір доручення на придбання квартири спростовується поясненнями позивача, а саме, що квартира була придбана за його вказівкою та за його кошти, що дає йому можливість оскаржувати зазначений правочин в частині покупця. Таким чином, позивач може захистити своє право за допомогою інших, спеціальних способів захисту, що унеможливлює застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки її застосування можливе тільки у випадку, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виносячи рішення, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення 390 383 грн, еквіваленту 15 500 доларів США - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді

ОСОБА_13

ОСОБА_2

ОСОБА_14