Справа № 365/519/16-ц Головуючий у І інстанції Денисенко Н. О.
Провадження № 22-ц/780/5786/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 08.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Відділ Держгеокадастру у Згурівському районі Київської області, Згурівська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання свідоцтв про право на спадщину, державного акту недійсними та визнання права власності на земельні частки (паї) у порядку спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 15 квітня 2001 року померла його мати ОСОБА_4, яка за життя склала заповіт, в якому заповіла йому усе своє майно.

Вказує, що він прийняв спадщину за заповітом та 15 вересня 2009 року отримав свідоцтво про право власності на спадковий житловий будинок по вул. Перемоги, 79 в селі Жуківка Згурівського району Київської області. Посилається, що на момент смерті матері він перебував на території Росії, а документи на спірні земельні частки (паї) перебували у відповідачки ОСОБА_3, яка говорилала йому, що оформила ці земельні паї на нього та періодично віддавала йому частину грошей за їх оренду.

Однак, при зверненні до нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказані ділянки, оскільки відповідачка 19 листопада 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки, тому просить визнати недійсними це свідоцтво, виданий відповідачці державний акт на право власності на цю землю та визнати за ним право власності на неї, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він дізнався про порушення своїх прав лише у 2015 році, тому на його думку висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску ним строку позовної давності є необґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.1995 року помер батько сторін-Кучеренко О.Т., а 15.04.2001 року померла їх мати-Кучеренко Г.П., яка за життя залишила на користь позивача ОСОБА_2 заповіт, яким заповіла йому усе своє майно (а.с.8-11). Тому позивач є спадкоємцем за заповітом, а відповідачка ОСОБА_3, як дочка померлої, є спадкоємицею за законом.

Сторони подали до Згурівської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, відповідачка - 24.01.2001 року, а позивач - 13.05.2003 року (а. с.40, 54).

19.11.2003 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на дві спадкових земельні частки (паї) (а.с.53).

15.09 2009 року Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по вул. Перемоги, 79 в селі Жуківка Згурівського району (а.с.66).

Згурівська районна державна нотаріальна контора Київської області відмовила позивачу листом від 06 жовтня 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні частки (паї) у звязку з тим, що після смерті ОСОБА_4 спадщину за законом прийняла дочка померлої ОСОБА_3 яка 19 листопада 2003 року отримала відповідне свідоцтво на це майно, натомість позивач із заявою про прийняття спадщини у вигляді зазначеного спадкового майна не звертався (а. с. 13 лист-відмова).

Згідно зі ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень п. п. 3,4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови у позові.

Про порушення свого права або про особу, яка його порушила, у зв'язку із видачею відповідачці 19.11.2003 року на спірні земельні ділянки свідоцтва про право на спадщину за законом позивач довідався або міг довідатися 13 травня 2009 року від нотаріуса під час оформлення спадщини та отримання в цей день позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок в цей день.

Однак, ОСОБА_2 за захистом своїх порушених прав звернувся до суду лише у серпні 2016 року із значним пропущенням встановленого законом строку звернення до суду та про його поновлення не просив.

При цьому відповідачкою було заявлено про застосування строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши матеріали справи та встановивши дійсні обставини справи, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем встановленого законом строку звернення до суду .

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: