Справа №489/1987/16-ц 19.07.2016 19.07.2016
Провадження №22-ц/784/1735/16
Справа №489/1987/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1735/16 Головуючий першої інстанції: Тихонова Н.С.
Категорія: 54 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

державного підприємства «Науково-виробничий комплекс

газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

22 квітня 2016 р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» (далі ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що він працював у ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду бюро ремонту гідросистем програмного обладнання лабораторії ремонту програмного обладнання (далі - БГПО ЛРПО ГП).

З 20 жовтня 2015 р. його без законних підстав було відсторонено від роботи та припинено виплату заробітної плати у звязку з не проведенням з вини роботодавця інструктажу з техніки безпеки праці.

Такий інструктаж було проведено 17 грудня 2015 р., але наказ про допущення до роботи виданий не був, проте наказом № 36-01-к від 24 лютого 2016 р. його було звільнено за прогули відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП.

Посилаючись на те, що наказ про його звільнення з роботи є незаконним, оскільки він не виконував свої посадові обовязки з поважних причин, не був допущений до роботи, а також на те, що через неправомірні дії відповідача в звязку з тривалою затримкою розрахунку, відсутністю грошових коштів та засобів для існування він зазнав моральних страждань, просив поновити його на посаді слюсаря-ремонтника 5-го розряду в БГПО ЛРПО ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18 грудня 2015 р. в розмірі 20 069,68 грн., а також по день постановлення рішення; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 р. позов задоволено частково.

Постановлено скасувати наказ ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» № 36-01-к від 24 лютого 2016 р. про звільнення ОСОБА_2

Поновлено ОСОБА_2 на посаді слюсаря-ремонтника 5-го розряду бюро ремонту гідросистем програмного обладнання лабораторії ремонту програмного обладнання ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект».

Стягнуто з ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 лютого 2016 року по 15 червня 2016 року у розмірі 21 715 грн.65 коп. без врахування податків та зборів.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» про компенсацію моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 грн.40 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник заявлені вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на безпідставність заявлених вимог.

В апеляційній скарзі представник ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийняте на підставі неповно встановлених обставин спору та досліджених доказах, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_5 подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він вказує на незаконність дій відповідача у звязку із його відстороненням від роботи, можливість останнього звернутися із апеляційною скаргу без використання засобів поштового звязку та просить відмовити у розгляді апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, позивача, його представника дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді слюсаря-ремонтника 5-го розряду бюро ремонту гідросистем програмного обладнання лабораторії ремонту програмного обладнання (БРГПО ЛРПО) ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект».

Відповідно до змісту наказу ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» № 142-01-С від 04 грудня 2015 р. (а.с. 8-9) ОСОБА_2, починаючи з 20 жовтня 2015 р. було відсторонено від роботи у звязку з ухиленням від проходження інструктажу з питань охорони праці та протипожежної безпеки з відображенням вказаного в Журналі фіксації відсторонення від роботи та недопуску до роботи у випадках порушення норм та правил з охорони праці БРГПО ЛРПО (а.с. 61-64).

Згідно вищезазначеного наказу позивача відсторонено від роботи, починаючи з 20 жовтня 2015 р. до моменту проходження ним інструктажу з питань охорони праці протипожежної безпеки.

14 грудня 2015 р. ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» було видано наказ № 144-01-С (а.с. 10), відповідно до якого на підприємстві створено комісію та доручено цій комісії 17 грудня 2015 р. о 13.30 провести інструктаж з питань охорони праці протипожежної безпеки слюсарю-ремонтнику 5-го розряду ЛРПО ОСОБА_2 в приміщенні слюсарної дільниці ЛРПО.

Позивач з вищезазначеними наказами був ознайомлений.

Колегія суддів не погоджується з твердженнями ОСОБА_2 про незаконність його відсторонення від роботи та незаконність наказу від 04 грудня 2015 р., тому що правомірність таких дій та заходів відповідача не була предметом даного спору, їх незаконність на час вирішення спору не встановлена й окремим судовим рішенням, а згідно рішення КТС ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» від 05 січня 2016 р. (а.с. 13) ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його заяви про визнання вказаного наказу незаконним.

17 грудня 2015 р. ОСОБА_2 пройшов інструктажі з питань охорони праці протипожежної безпеки, про що зроблено відповідний запис в «Журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці», «Журналі реєстрації інструктажів з питань пожежної безпеки», а також у «Журналі фіксації відсторонення від роботи та не допуску до роботи у випадках порушення норм та правил з охорони праці», що підтверджується особистим підписом позивача (а.с. 67-73).

Проаналізувавши наведені докази, суд дійшов висновку, що саме з 17 грудня 2015 року ОСОБА_2 повинен був стати до роботи, оскільки у наказі від 04 грудня 2015 р. № 142-01-С «Про відсторонення від роботи» зазначено, що ОСОБА_2 відстороняється від роботи до моменту проходження ним інструктажів з питань охорони праці та протипожежної безпеки. Тобто у звязку з проходженням ним відповідних інструктажів 17 грудня 2015 р. його було допущено до роботи, оскільки відпали причини його відсторонення від роботи.

Також 17 грудня 2015 р. ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» було видано наказ № 145-01-ОС «Про допуск до роботи», згідно якого ОСОБА_2 було допущено до виконання ним своїх трудових обовязків (а.с. 74).

Однак, після проходження інструктажів 17 грудня 2015 р., ОСОБА_2 залишив своє робоче місце та територію підприємства, не ознайомившись з вищевказаним наказом під розпис, та більше на роботу не вийшов.

Наказом № 36-01-к від 24 лютого 2016 р. його було звільнено з роботи за прогули відповідно до п.4 ст.40 КЗпП з 18 грудня 2015 р. (а.с. 6-7).

Відмовляючи в позові, суд вважав доказаним належним чином відсутність ОСОБА_2 на робочому місці без поважної причини 18 грудня 2015 р., 21 грудня 2015 р., 22 грудня 2015 р., 23 грудня 2015 р., 24 грудня 2015 р., 25 грудня 2015 р., 26 грудня 2015 р., 28 грудня 2015 р., 29 грудня 2015 р., 30 грудня 2015 р., 04 січня 2016 р., 05 січня 2016 р., 06 січня 2016 р., 11 січня 2016 р., 12 січня 2016 р., 13 січня 2016 р., 14 січня 2016 р., 15 січня 2016 р., але видавши наказ про звільнення за прогули за указаний період лише 24 лютого 2016 р., порушив вимоги ст. 148 КЗпП в частині строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Таким вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає, оскільки суд не надав належної правової оцінки доводам відповідача та наданим ним доказам щодо порушення позивачем трудової дисципліни.

Працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставилися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст. 139 КЗпП України).

Так, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як розяснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 р., при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом вважається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого або середнього спеціального учбового закладу).

Як правильно встановив суд, дослідивши надані сторонами докази, після проходження інструктажів 17 грудня 2015 р. позивача було допущено до роботи у встановленому порядку, але на роботу останній не виходив.

Посилання при цьому ОСОБА_2 на відсутність наказу про допуск до роботи не заслуговує на увагу, оскільки видання такого наказу не передбачено нормами трудового законодавства.

Більш того, такий наказ 17 грудня 2015 р. було видано за № 145-01-ОС (а.с. 74), про що позивача було повідомлено, як і про допуск до роботи саме з 17 грудня 2015 р., листом від 04 січня 2016 р. вих. № 17/1-1, отриманим позивачем (а.с. 130), а також на засіданні КТС ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект», яке відбулось 05 січня 2016 р. і в ході якого начальником ЛРПО ОСОБА_6 було оголошення про видання вказаного наказу (Протокол засідання КТС від 05 січня 2016 р. на а.с. 41-42).

Також слід звернути увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем після проходження позивачем інструктажів чинились перешкоди у виконанні останнім трудових обовязків, не посилається на це і сам позивач.

Таким чином, усі дні невиходу ОСОБА_2 на роботу, починаючи з 18 грудня 2015 р., слід вважати прогулом, оскільки поважних причин для відсутності на роботі у позивача не було, що свідчить про порушення останнім трудової дисципліни.

Наведені обставини, які встановлені судом першої інстанції, сторони в апеляційному порядку не оспорюють.

Прогул є дисциплінарним порушенням і власник підприємства або уповноважений ним орган може накласти на працівника дисциплінарне стягнення, а саме догану або звільнення (ст.147 КЗпП).

Відповідно до розяснень, викладених в п. 22 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148,

149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень,

зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Зокрема, статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що останнім днем прогулу ОСОБА_2 є 15 січня 2016 р., а тому, видавши наказ про звільнення 24 лютого 2016 р., позивач пропустив визначений законом строк застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Дійсно, виходячи з положень ст. 148 КЗпП України, відповідачем пропущено строк для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за період з 18 грудня 2015 р. по 25 січня 2016 р. включно.

Між тим, з наявних в матеріалах справи доказів, пояснень сторін в судових засіданнях вбачається, що і після 15 січня 2016 р. і до дня видання наказу про звільнення ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці, свої обовязки, передбачені трудовим договором, не виконував, що ним не заперечується.

Такі обставини підтверджуються випискою з табелю обліку робочого часу № 2654 на імя ОСОБА_2 (а.с. 113) від 09 лютого 2016 р. та доповідною запискою старшого табельника ОСОБА_7 (а.с. 114).

Суд в порушення ст.ст. 60, 212 ЦПК України не мотивував, чому ним відхилено зазначені докази та не враховано визнання вказаних обставин ОСОБА_5, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України звільняє відповідача від обовязку з їх доказування.

Таким чином, з урахуванням передбаченого законом строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект», видавши наказ про звільнення за п. 4 ст. 40 КзпП України за прогули, які допустив позивач, починаючи з 26 січня 2016 р., дотрималось передбаченого ст. 148 КЗпП України строку притягнення до дисциплінарної відповідальності.

За такого, суд першої інстанції помилково вважав, що ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект» притягнуло позивача до дисциплінарної відповідальності за усі прогули з порушенням строку, визначеного ст. 148 КЗпП України.

Відповідно до ст.149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Судом також було встановлено, що ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект» було вчинено дії, спрямовані для отримання від ОСОБА_2 письмових пояснень причин відсутності його на робочому місці.

21 січня 2016 р. та 28 січня 2016 р. відповідачем направлялись поштою на адресу позивача щодо необхідності зявитись на підприємство та дати пояснення щодо причин відсутності його на роботі, надати документи щодо поважності неявки на роботу. Крім того, за місцем проживання позивача з метою отримання інформації стосовно причин відсутності на робочому місці направлялась комісія 29 січня 2016 р. та 01 лютого 2016 р. (а.с. 118, 119), однак письмових пояснень від позивача не поступило.

В той же час, з 17 грудня 2015 року ОСОБА_8 неодноразово звертався з заявами до відповідача, був присутній на засіданнях КТС, особистому прийомі у директора, де наголошував на тому, що не виходить на роботу через незгоду із відстороненням від роботи та неознайомленням із наказом про допуск до роботи.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З метою отримання відповідної згоди 02 лютого 2016 р. ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект» звернулось до цехового комітету профспілки із зверненням (поданням) № 08/5-99 про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Як зазначено у відповіді цехового комітету профспілки, ОСОБА_2 не є членом профспілкового комітету і згода цехового комітету на його звільнення не є необхідною.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації (ст. 43-1 КЗпП України).

Крім того, колегія суддів вважає, що обраний відповідачем вид стягнення за порушення трудової дисципліни відповідає тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що незважаючи на те, що для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за прогули з 18 грудня 2015 р. по 25 січня 2016 р. відповідачем було пропущено строк, визначений ст. 148 КЗпП України, відсутні підстави вважати незаконним наказ від 24 лютого 2016 р. про звільнення позивача, оскільки останній також вчинив прогули з 26 грудня 2015 р. по 24 лютого 2016 р. і дисциплінарне стягнення за ці порушення трудової дисципліни проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому висновок суду про задоволення позову є помилковим.

Саме у звязку з недоведеністю позовних вимог щодо незаконності звільнення не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди.

Заперечення на апеляційну скаргу позивача в частині того, що рішення суду першої інстанції набрало законної сили не ґрунтується на вимогах закону, оскільки згідно з матеріалами справи апеляційна скарга на рішення суду від 15 червня 2016 р. була направлена до Ленінського районного суду м. Миколаєва поштовим звязком 24 червня 2016 р. (а.с. 156), тобто у строки і порядку, передбаченому ч. 1 ст. 294, ч. 6 ст. 70 ЦПК України.

За такого рішення суду в силу п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: