Провадження № 22ц/784/508/16 Суддя першої інстанції Кузьменко В.В.
Категорія 47 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю: прокурора - Цвікілевич Н.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері (надалі - прокурор) в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання незаконними та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

16 жовтня 2014 року прокурор звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Миколаївської міської ради № 33/37 від 30 січня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23502 кв.м з метою надання її в оренду для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 В подальшому, рішенням Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 р. був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м. за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1. Проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг.

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект», рішенням міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1 в тому числі відповідачці ОСОБА_5 було відведено земельну ділянку площею 900 кв.м по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві.

Позивач зазначив, що відведені земельні ділянки під забудову знаходяться в прибережній захисній смузі, що є порушенням вимог ст. ст. 58, 60, 61 ЗК України, а надання ОСОБА_5 земельної ділянки у власність для здійснення будівництва є порушенням вимог ч. 3 ст. 83 ЗК України.

15 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки.

Посилаючись на те, що станом на 4 вересня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою, в проекті землеустрою наявне недійсне погодження ТОВ «Миколаївбудпроект» на передачу громадянам земельної ділянки, а також на те, що міська рада розпорядилась земельною ділянкою в порушення вимог ст. ст. 58, 60, 61 ЗК України, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 900 кв.м. по АДРЕСА_2 На підставі ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 15 лютого 2013 року, скасувати його державну реєстрацію та повернути земельну ділянку площею 900 кв.м., розташовану по АДРЕСА_2 (кадастровий номер: НОМЕР_1), до комунальної власності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі прокурор Миколаївської області просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Миколаївської міської ради від №35/51 від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м, у тому числі 55 кв.м під капітальною забудовою, 99 кв.м під спорудами, 1766 кв.м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв.м ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду строком на десять років (а.с.8).

Рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по пров. Авіаційному в м. Миколаєві, в тому числі відповідачці ОСОБА_5 земельної ділянки площею 900 кв.м по АДРЕСА_2 (а.с. 9-12).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а.с.13).

15 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві(а.с. 17).

При вирішення спору судом першої інстанції не враховано, що положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або воно є непорушеним, суд повинен був відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Дослідивши надані докази та встановивши правовідносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку, що рішення Миколаївської міської ради № 31/61 від 4 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 900 кв.м є незаконним і підлягає скасуванню, а державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_2, як наслідок недійсним, а відтак вважав, що доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення.

При цьому районний суд в порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглянув вимогу щодо недійсності державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, яка в позовних вимогах на вирішення суду прокурором не заявлялась, і навпаки, з вимогами прокурора щодо недійсності договору купівлі - продажу, скасування державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку та її повернення до комунальної власності місцевий суд не визначився.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду стверджувала про те, що прокурором в суді першої інстанції усно були уточнені позовні вимоги, зокрема доповнені вимогою про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, які були прийняті та розглянуті судом.

Між тим з такими доводами прокурора колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

По-перше, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має протягом усього часу збільшити або зменшити розмір позовних вимог, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Прокурор цих вимог не дотримався, письмової заяви з уточненими або доповненими позовними вимогами щодо оспорювання державного акту на право власності на спірну земельну ділянку до суду не надавав.

По-друге, в судовому рішенні районного суду відсутні будь-які посилання на те, що прокурором взагалі були уточнені або доповнені позовні вимоги.

По-третє, відповідно до технічного запису судового засідання в суді першої інстанції прокурор тільки в судових дебатах просив суд визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Отже, прокурором при розгляді справи в суді першої інстанції не була заявлена позовна вимога про визнання державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на ім'я ОСОБА_5, недійсним.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Аналізуючи заявлені позовні вимоги, доводи на їх обґрунтування, заперечення відповідачів та оцінюючи надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1 900 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами ч.ч. 1 і 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності на земельну ділянку.

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте Миколаївською міською радою (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу ОСОБА_5 у власність земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а його скасування не породжує правових наслідків для власника земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, позов предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності на земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючому документі, яким є державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_5

У разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який, після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладення договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушень прав не забезпечує їх реального захисту.

Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року при розгляді справи № 21-405а14.

Оскільки прокурором не заявлено позовної вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_5, а всі інші вимоги не породжують правових наслідків щодо законності цього правовстановлюючого документу, то колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання незаконними та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

О.Я. Мурлигіна