УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про захист прав споживача, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 квітня 2008 року між нею та банком було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого їй було надано кредит в розмірі 267 тис. грн, строком на 372 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,8% річних. Зазначала, що п. 1.6 вказаного кредитного договору було передбачено, що вона має сплатити комісію за отримання кредиту в розмірі 1% від суми кредиту, а у п. 1.7 було визначено, що останній також має сплачувати щомісячно комісію за управління кредитом в розмірі 0,14% від суми кредиту. При цьому здійснення погашення кредиту мало відбуватись згідно з графіком, який в момент укладення договору був складений лише на перші два роки, а в наступні роки витрати за кредитом (подорожчання кредиту) мали розраховуватись аналогічно першим двом рокам і повинні були складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування. Указувала, що у зв'язку із процедурою ліквідації ТОВ «Укрпромбанк» з 30 червня 2010 року її кредитором стало ПАТ «Дельта Банк». У період з травня 2010 року по 2014 рік вона добросовісно здійснювала повернення кредиту в розмірах, який значно перевищував встановлені графіком платежі, але ПАТ «Дельта Банк» не доводило до її відома, які зі сплачених нею щомісяця платежів були зараховані на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії за управління кредитом. Крім того, з 1 вересня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» знизив їй відсоткову ставку за кредитом на 0,5%, але нового графіка погашення кредиту не надав. З огляду на те, що після переходу до ПАТ «Дельта Банк» прав кредитора за вищевказаним кредитним договором, відповідач не підготував та не надав їй графік платежів, без якого вона не могла виконати свого обов'язку по оплаті наданої кредитної послуги, тому має місце прострочення кредитором виконання своїх зобов'язань, у зв'язку із чим ОСОБА_3 просила суд на підставі ст. ст. 610, 611, ч.1 та ч. 4 ст. 613 ЦК України зобов'язати відповідача зменшити вартість наданої кредитної послуги на нараховані відповідачем проценти за користування кредитом за період відсутності графіка платежів, тобто з липня 2010 року по жовтень 2014 року, зарахувавши всі сплачені нею кошти за цей період в сумі 108 131 грн 34 коп. у рахунок погашення тіла кредиту. Зазначала, що п. 1.6 вказаного кредитного договору передбачено, що позичальник має сплатити комісію за отримання кредиту в розмірі 1% від суми кредиту, а п. 1.7 було визначено, що останній також має сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в розмірі 0,14% від суми кредиту. Вважала, що оскільки кредитор у п. 1.6, 1.7 кредитного договору передбачило сплату позичальником комісії за надання кредиту та комісії за управління кредитом, всупереч положенням ст. 1054 ЦК України, п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що свідчить про введення її в оману щодо реальної відсоткової ставки і кінцевої загальної суми кредиту, а також відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість цих умов, тому позивач просила суд вищевказані пункти кредитного договору визнати недійними із вказаних підстав та на підставі ст. 213 ЦК України зобов'язати відповідача повернути їй усі суми сплачених комісій у подвійному розмірі, що в загальному становить 63 795 грн 84 коп. Також ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь 200 тис. грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була їй завдана внаслідок вищезазначених протиправних дій відповідача.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року, позов задоволено частково. Пункти 1.6 та 1.7 кредитного договору від 18 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ Дельта Банк»), визнано недійсними. З відповідача на користь позивача стягнуто 31 897 грн 92 коп. коштів, сплачених останньою на виконання недійсної частини вказаного кредитного договору. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині відмови в стягненні з банку на її користь збитків в розмірі 63 795 грн 84 коп, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов щодо визнання недійсними п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору від 18 квітня 2008 року, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, пославшись на положення ст. 215 ЦК України, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, дійшов висновку, що ці пункти містять несправедливі умови кредитування, оскільки в результаті виконання цих пунктів протягом 372 місяців позивач має сплатити відповідачу 139 366 грн 08 коп., що складає більше ніж половина суми отриманого споживачем кредиту і це свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін цього договору.

Такі висновки судів є правильними з огляду на наступне.

Судами установлено, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 267 тис. грн строком на 372 місяці, з датою повернення до 17 квітня 2039 року з цільовим призначенням - на придбання нерухомості.

18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено іпотечний договір, яким передбачено забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 18 квітня 2008 року придбаною за надані позичальнику кошти однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступило, а АТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до боржників виконання за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до п. 1.11 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати платежі у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 1.6 кредитного договору комісія за надання кредиту становить 1% від суми кредиту.

Пунктом 1.7 кредитного договору визначено розмір комісії за управління кредитом у розмірі 1,14% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. договору, щомісячно протягом 372 місяців користування.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно з ч.ч.1 і 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 визначено, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що дія їх поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки, не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Так, з урахуванням викладеного суди попередніх інстанції, на підставі положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2015 року обґрунтовано пункти 1.6 щодо разової комісії за надання кредиту та 1.7 про щомісячну комісію за управління кредитом кредитного договору від 18 квітня 2008 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк», визнали недійсними та стягнули з відповідача на користь позивача 31 897 грн 92 коп. коштів, які були сплачені нею на виконання недійсної частини кредитного договору.

Правильними є висновки судів, що ці умови містять несправедливі умови кредитування, оскільки в результаті їх виконання протягом 372 днів позивач мав би сплатити відповідачу 139 366 грн 08 коп., що складає більше половини отриманого кредиту, і це свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін цього договору на шкоду позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зменшення вартості наданої кредитної послуги на суму нарахованих відповідачем процентів за користування кредитом за період відсутності графіка платежів та зарахування усіх сплачених ОСОБА_3 коштів у сумі 108 131 грн 34 коп. на погашення тіла кредиту, суди на підставі ст. ст. 545, 613 ЦК України, п. 1.1. кредитного договору від 18 квітня 2008 року та додатку № 1 до нього, правильно виходили із того, що зазначені вимоги є безпідставні, оскільки відсутність окремого графіка в період з 2010 по 2014 роки не заважало позивачу виконувати свої обов'язки за кредитним договором та не створювало їй перешкоди у поверненні отриманих у кредит грошей.

Щодо визнання пунктів 1.6 та 1.7 кредитного договору недійсними з тих підстав, що при укладенні кредитного договору з боку ТОВ «Укрпромбанк» мали місце й дії по введенню позичальника в обману, а також про відшкодування моральної шкоди, судами правильно відмовлено в задоволенні позову в цій частині за його недоведеністю.

Доводи касаційних скарг та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарга відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська

Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Т.О. Писана
О.В. Попович