Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.

при секретарі - Неділько Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить суд визнати за позивачем право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 25.04.2004р., який було розірвано рішенням суду від 30.05.2011р. Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 була приватизована позивачем та відповідачем під час перебування у шлюбі - у 2007 році, про що на ім'я відповідача видано Свідоцтво про право власності. Відповідач не визнає право спільної сумісної власності подружжя на цю квартиру, чим порушує права та інтереси позивача. На квартиру позивачем було отримано ордер в Державному управління справами, а в подальшому було прийнято рішення про її приватизацію, однак, з невідомих позивачу причин, в Свідоцтві вказано лише відповідача, не зважаючи на те, що сторони спільно приватизували квартиру, перебуваючи у шлюбі, отже кожен з подружжя має право спільної сумісної власності на зазначену квартиру. З наведених підстав та виходячи з положень ст. 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України, враховуючи невизнання відповідачам права спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання за позивачем права спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, як набуту під час шлюбу.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Додатково позивач пояснив, що на час приватизації спірної квартири він був впевнений, що не зважаючи на здійснення приватизації лише на ім'я відповідача, квартира є спільною сумісною власністю подружжя, як будь-яке інше набуте під час шлюбу майно. Відповідач останній рік перешкоджає позивачу потрапити до квартири навіть з метою спілкування з дітьми, не зважаючи навіть на те, що позивач зареєстрований у спірній квартирі. Позивач володіє лише одним ключем від вхідних дверей. На приватизацію квартири сторони спільно збирали документи, до органів приватизації ходили почергово, однак позивач не пам'ятає, які саме документи він підписував. Для безоплатної приватизації квартири на одну дружину були зайві мерти, тому сторони здійснювали доплату. Позивач не пам'ятає, чи писав він заяву про відмову від приватизації. До цього позивачем була приватизована частка в іншій квартирі - з батьками. Представник позивача додатково пояснив, що сторони проживали на час приватизації однією сім'єю, тому є співвласниками квартири. Сторони подавали для приватизації всі документи, які від них вимагали. На той час законодавство передбачало, що усе майно, набуте під час шлюбу є у спільній сумісній власності.

Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, подала письмові заперечення на позов (а.с.79), в якій з посиланням на норми діючого на час приватизації квартири законодавства, зазначила, що квартира, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із житлового фонду. Додатково представник відповідача пояснила, що позивач розумів, що приватизація здійснюється його дружиною та, на той час, він вже мав у власності приватизоване житло, отже використав право на безоплатну приватизацію, тому йому було роз'яснено про неможливість приватизації спірної квартири за його участі. Отже позивачем була надана свідома згода на приватизацію квартири лише на відповідача.

Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.40), перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.04.2004р., який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2011р. (а.с.44).

На час звернення до суду з позовом, що розглядається у даній справі, позивач був зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1, - з 05.08.2004 року, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.6,7) та довідкою ЖЕД №404 (а.с.16).

Відповідно до положень статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідач скористалась своїм правом на приватизацію житла в порядку, передбаченому ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час приватизації спірної квартири).

21.11.2007р. Орган приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації видав Свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві власності ОСОБА_2. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.38).

З пояснень позивача убачається, що під час приватизації його колишньою дружиною - ОСОБА_2 спірної квартири, він був обізнаний про це, приходив до органу приватизації та підписував документи, необхідні для приватизації квартири відповідачем.

Позивач ОСОБА_1 до укладення шлюбу з відповідачем також скористався своїм правом на безоплатну приватизацію житла, приватизувавши 20.03.2000р. ? частку квартири АДРЕСА_2, що підтверджується відповіддю Управління комунального майна Хмельницької міської ради (а.с.72), тому не брав участі в безоплатній приватизації спірної квартири, оскільки частиною 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Посилання позивача на те, що вартість надлишків площі квартири, визначену законом для безоплатної приватизації, була сплачена зі спільних коштів подружжя та складала декілька тисяч гривень, не підтверджено жодним доказом. Більше того, згідно Свідоцтва про право власності на житло, відновна вартість квартири на момент приватизації становить 7,88грн.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак, виходячи зі змісту заявленого ОСОБА_1 позову, його правового обґрунтування та пояснень позивача і його представника в судовому засіданні, вбачається, що позивач з підстав, визначених ст. 60 СК України, вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя з тих підстав, що вона була приватизована відповідачем під час шлюбу з позивачем, а не у зв'язку з тим, що він власними чи спільними коштами подружжя здійснював оплату надлишків загальної площі квартири.

Разом з тим, стаття 61 СК України була доповнена частиною 5, згідно якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, Законом №2913-VI від 11.01.2011р., який набрав чинності 08.02.2011р. та цю частину виключено Законом №4766-VI від 17.05.2012р. Отже зазначена стаття діяла в такій редакції вже після приватизації спірної квартири відповідачем.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно правової позиції, викладеної в Постановах Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року та №6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Водночас у даній справі судом установлено, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 одержана у власність відповідачем внаслідок безоплатної приватизації державного житлового фонду, а не за спільні кошти подружжя або у зв'язку зі спільною працею подружжя.

За таких обставин суду приходить до висновку, що спірне майно - квартира АДРЕСА_1 не належить до спільної сумісної власності подружжя, яким були сторони, тому вимоги позову про визнання за позивачем права спільної сумісної власності на цю квартиру не підлягаю задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах ст. 60 СК України.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, ст. 57, 60, 61 СК України, ст. 3, 345 ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57-60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі через Дніпровський районний суд м. Києва апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо особа яка оскаржує рішення не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя