Єдиний унікальний номер 219/4519/16-ц Номер провадження 22-ц/775/2137/2016
Категорія 54 Головуючий у 1 інстанції Полтавець Н.З.
Доповідач Новосьолова Г.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Новосядлої В.М., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 7 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Артемсіль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

07 листопада 2016 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Артемсіль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що його звільнення було проведено відповідачем з порушенням трудового законодавства. Судом першої інстанції не було враховано, що не може бути досягнута взаємна домовленість сторін про звільнення працівника з підприємства з конкретної дати, коли між працівником та підприємством існує конфлікт в робочих відносинах, в той час коли працівник бажає не дивлячись ні на що продовжувати працювати. Своє звільнення з керівництвом ДП він не узгоджував та про це не просив (окремої заяви про звільнення не оформлював). Запис щодо звільнення після відпустки була дописана у основній заяві на відпустку, але він не є базовим навантаженням самого документу, оскільки він просив надати йому відпустку, а не звільнення. У заяві про відпустку, під морально - психологічним тиском ним була зроблена дописка про звільнення за угодою сторін. Але, у заяві не вказано конкретну дату звільнення. Відсутня дата отримання її підприємством та не вбачається посада, прізвище, ім'я та по батькові особи, що прийняла заяву, а також що надала розпорядження відділу кадрів відносно звільнення. Крім того, з 23 березня 2016 року він був на лікарняному, а відповідач у порушенні вимог ч.3 ст.40 ЦПК України будучи проінформований за допомогою телефонограми та терміновою телеграмою з повідомленням про вручення № 750618, звільнив його у період тимчасової непрацездатності. Тому, вважає, що наказ про звільнення прийнятий з порушенням правил діловодства та законного оформлення звільнення. Крім того, згідно наказу №344 к від 05 жовтня 2016 року «Про затвердження структури підприємства» у старій структурі підприємства, яка діяла на момент звільнення в центральному управлінському персоналі посада директора ДП «Артемсіль» вказана як «директор підприємства», а у наказі №50 від 25 березня 2016 року як «керівник», але у штатному розкладі та в структурі державного підприємства «Артемсіль», яка затверджується виключно Міністерством аграрної політики та продовольства України відсутня така посада.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Якушев Ю.В. просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_1, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, а також про це свідчить телефонограма у матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм за №5399 (а.с.139).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають відхиленню.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Артемсіль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач з 25 червня 2014 року працював начальником відділу АСУВ на ДП «Артемсіль». 04 березня 2016 року ним була подана заява про надання відпустки з подальшим звільненням із займаної посади за угодою сторін. В період з 23 березня 2016 року по 08 квітня 2016 року він перебував на лікарняному, при цьому адміністрацію підприємства він попередив шляхом телефонограми та терміновою телеграмою з повідомленням про вручення 25 березня 2016 року. Перебуваючи на лікарняному 08 квітня 2016 року він відправив повідомлення щодо його звільнення за угодою сторін. Після закриття лікарняного, в перший робочий день, 11 квітня 2016 року на підприємство була подана відповідна заява. 13 квітня 2016 року він отримав письмову відмову та був ознайомлений з наказом №50 від 25 березня 2016 року про звільнення. Вважає, що звільнення було незаконним, оскільки роботодавцем порушено норми діючого законодавства України стосовно розірвання трудового договору (ст.40 КЗпП України) та у даному випадку він мав видати наказ щодо продовження відпустки, фактично він не працює з 25 березня 2016 року. Звертаючись до суду просив поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 березня 2016 року до дня поновлення на роботі. 26 серпня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та просив поновити на посаді, визнавши наказ про звільнення незаконним, скасувати наказ про звільнення, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того вимог п.1 ст.36 КЗпП України та зазначив, що звільнення позивача було за домовленістю сторін.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Частиною 1 статті 3 Закону України від 15 листопада 1996 року N 504/96-ВР "Про відпустки", зі змінами і доповненнями (далі - Закон N 504/96-ВР), встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

З матеріалів справи вбачається: 04 березня 2016 року позивач подав заяву про надання невикористаних днів щорічної відпустки з 09 березня 2016 року по 25 березня 2016 року, з наступним звільненням за угодою сторін відповідно до положень п.1 ст.36 КЗпП України. На заяві поставлена резолюція для відділу кадрів (а.с.8).

04 березня 2016 року відповідно до наказу ДП «Артемсіль» ОСОБА_1 надана щорічна відпустка з 9 березня 2016 р. по 25 березня 2016р. на 17 календарних днів (а.с.9).

25 березня 2016 року наказом № 50 ДП «Артемсіль» в останній день відпустки ОСОБА_1 звільнений за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 3).

24 березня 2016 року позивачем ОСОБА_1 на адресу позивача направлена службова записка про те, що з 24 березня 2016 року він перебуває на лікарняному (а.с.4).

11 квітня 2016 року позивачем ОСОБА_1 на адресу позивача направлена службова записка про подовжування відпустки у зв'язку з находження на лікарняному (а.с.6).

Крім того, під час розгляду справи в апеляційної інстанції представник позивача на підтвердження факту відклику заяви про звільнення надав копію електронного повідомлення позивача ОСОБА_1 від 08 квітня 2016 року, яке було направлено та отримано підприємством 08 квітня 2016 року о 14 год. 40 хв., тобто після видання наказу про звільнення від 25 березня 2016 року.

Апеляційний суд вважає, що припинення трудового договору за угодою сторін, можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено, на відміну від звільнення за власним бажанням. ОСОБА_1 було звільнено з роботи саме за цією статтею ще до подання ним заяви про відмову від звільнення (Ухвала, Верховний Суд/Судова палата у цивільних справах Верховного Суду від 25 лютого 2004 року). Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України працівника (постанова Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі N 21-320а13).

Виходячи з встановлених обставин, наданими сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що позивач ОСОБА_4 подав заяву про надання відпустки з наступним звільненням з роботи саме за угодою сторін, тобто за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується копією заяви про відпустку.

Довід апеляційної скарги про те, що наказ про звільнення прийнятий з порушенням правил діловодства та законного оформлення звільнення, оскільки у наказі про звільнення зазначена неправильна посада уповноваженої особи замість «директора підприємства» «керівник», є безпідставним.

Сторони як у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції не заперечували, що наказ про звільнення був підписаний уповноваженою особою підприємства саме ОСОБА_5

Відповідно до наказу №254-н від 02 грудня 2015 року Міністерства аграрної політики та продовольства України, виконуючим обов'язки директора державного підприємства «Артемсіль» до призначення керівника в установленому законодавству порядку призначений ОСОБА_5 (а.с.29).

Наказ №50 від 25 березня 2016 року ДП «Артемсіль» про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України підписано уповноваженою особою ОСОБА_5(а.с.3).

Отже, наказ про звільнення підписано уповноваженою особою.

Довід апеляційної скарги про те, що заява про відпустку та звільнення написана була позивачем під морально - психологічним тиском є неспроможним, оскільки відповідно до вимог ст.ст.11, 60 ЦПК України, як у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції ні позивачем, ні його представником доказів застосування психологічного тиску надано не було.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 7 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді