АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/388/16 Головуючий у 1-й інстанції Зембра Є.Й.
Провадження № 22-ц/789/1474/16 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - відповідача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення плати за використання незаконно отриманої в оренду земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення плати за використання незаконно отриманої в оренду земельної ділянки.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 орендну плату, що становить 12% від нормативної грошової оцінки в сумі 16584 гривні. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривню 20 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповноту і неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі. Особа, яка подала апеляційну скаргу, наголошує на тому, що відсутність між нею та позивачем договору оренди земельної ділянки робить неможливим стягнення орендної плати, оскільки, відповідно до статті 21 Закону про оренду, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Також, ОСОБА_1 зазначає про відсутність у позивача права на передачу в оренду вказаної земельної ділянки, оскільки, відповідно до статті 15 ЗУ "Про оренду землі", істотною умовою договору оренди землі є кадастровий номер земельної ділянки, який, як підтверджується поданими позивачем матеріалами, було виготовлено 09.11.2015 року. Вказує, що станом на 09.11.2015 року земельна ділянка ним не використовувалась, однак, суд першої інстанції встановив факт використання відповідачем земельної ділянки не тільки за період до моменту ухвалення вказаного рішення, яке охоплювало період від 17 грудня 2012 року по 26 травня 2015 року, а за всі 2012,2013,2014,2015 роки. Жодного обгрунтування цьому суд першої інстанції не навів. Також судом не досліджувалося того факту, що за використання вказаної ділянки за період грудня 2012 по 2015 рік було сплачено кошти Кременецькій районній державній адміністрації, за договором оренди земельної ділянки №01/12 від 17 грудня 2012 року.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач підтримав апеляційну скаргу з мотивів, наведених у ній, а позивач апеляційної скарги не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте, таким вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача орендну плату за використання спірної земельної ділянки, суд виходив з того, що ОСОБА_1 зобов'язаний сплатити позивачу таку плату за 4 роки використання земельної ділянки позивача.

Проте, погодитися з таким висновком колегія суддів не може, оскільки суд першої інстанції дійшов його без повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, з неправильним тлумаченням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення заявленого спору.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 4 статті 60 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Кременецької РДА №546 від 12 вересня 2011 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду терміном на 49 років для ведення фермерського господарства, за рахунок земель не наданих в постійне користування із земель сільськогосподарського призначення (рілля) загальною площею 149,4774 га, в тому числі: земельна ділянка площею 120,1937 га в урочищі «За дубиною» (землі запасу), земельна ділянка площею 29,2838 га в урочищі «Віленщина» (землі резервного фонду), що знаходяться за межами населеного пункту на території Чугалівської сільської ради.

Розпорядженням голови Кременецької РДА № 590-од від 31 серпня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років ОСОБА_1 загальною площею 149,4774 га, в тому числі: земельна ділянка площею 120,1937 га в урочищі «За дубиною» (землі запасу), земельна ділянка площею 29,2838 га в урочищі «Віленщина» (землі резервного фонду), що знаходяться за межами населеного пункту на території Чугалівської сільської ради.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року, визнано незаконним розпорядження Кременецької РДА № 590-од від 31 серпня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 на території Чугалівської сільської ради» на 120,1937 га в частині земельної ділянки площею 1,94 га, що належить ОСОБА_2 згідно з державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1 виданого 12 серпня 1999 року.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки №01/12 від 17 грудня 2012 року, укладений між Кременецькою РДА та ОСОБА_1, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кременецькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 грудня 2012 року за №03454, у частині передачі земельної ділянки в оренду розміром 1,94 га, що належить ОСОБА_2 згідно з державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1 виданого 12 серпня 1999 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Кременецької районної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональний земельно-кадастровий центр "Галицькі землі", третя особа - Держземагенства у Кременецькому районі про визнання недійсними розпоряджень, скасування договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації відмовлено.

Судом установлено факт використання відповідачем згідно із спірними розпорядженням та договором оренди земельної ділянки частини земельної ділянки в розмірі 1,94 га, що належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на землю НОМЕР_1, виданого 12 серпня 1999 року.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

А за змістом зазначених норм, саме власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Виходячи з положень ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише тим способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок:

а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом;

б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок;

г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників;

ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан;

д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі ст.157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 21 ЗУ "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

У відповідності до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 284 "Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_2 зводяться до зобов'язання відповідача сплатити орендну плату за використання незаконно отриманої в оренду земельної ділянки. При цьому позивач посилається на норми Закону України "Про оренду землі" та ст.288 Податкового Кодексу України.(а.с.1-7)

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що жодних належно оформлених відповідно до вимог закону договірних зобов'язань, у тому числі, договору оренди земельної ділянки, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не існує, що робить неможливим стягнення із ОСОБА_1 орендної плати за землю. Посилання позивача на існування між сторонами усного договору оренди землі на підставі якого відповідачем сплачувалась орендна плата до 2009 року, не можуть бути прийняті до уваги, як такі, що заперечуються відповідачем та не мають правового значення для вирішення спору, з огляду на недодержання вимог закону щодо форми договору.

Враховуючи вищенаведене, обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає змісту порушеного права і є неефективним, що не узгоджується з нормами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні пред'явлених ним позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 орендної плати за використання незаконно отриманої в оренду земельної ділянки.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення плати за використання незаконно отриманої в оренду земельної ділянки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Дикун С.І.

Парандюк Т.С.

Судді: Храпак Н.М.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун