Справа № 303/2542/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

при секретарі Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2016 р. по справі за позовом ОСОБА_3 /Алмашій/ ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання правочину недійсним , -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5, ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «КБ «Приватбанк» 10.04.2015 р. Вимоги мотивовано тим, що цей договір є договором факторингу, стороною якого не може бути фізична особа, якою являється ОСОБА_5

Рішенням суду в задоволенні пазову відмовлено.

З цим рішенням не погодився позивач, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення його вимог.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права.

В судове засідання апелянт не явився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання також не явився.

Тому суд розглянув справу у їх відсутності відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Представник банку вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши представника банку та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до твердження того, що оспорюваний договір є договором факторингу, а не договором про відступлення права вимоги. При цьому в апеляційній скарзі зазначається, що невірним є посилання в оскаржуваному рішенні на правову позицію ВСУ у справі № 6-301 цс 15 від 06.07.2015 р., оскільки вона стосується правовідносин, які не є тотожними по даній справі.

Тому, суд вважає за необхідне викласти в цілому правову позицію ВСУ по вказаній справі.

Так, правова позиція, яка вироблена ВСУ у справі № 6-301 цс 15 від 06.07.2015 р., виражена так:

«Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом.

Стаття 1071 ЦК України визначає перелік підстав списання грошових коштів з рахунку клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

При ухваленні оскаржуваного рішення суди не встановили жодної із підстав, передбачених у статті 1071 ЦК України, для списання коштів з рахунка товариства.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Судами не встановлено, що правомірність правочинів з купівлі-продажу банківських металів від 20 березня 2008 року, на підставі яких відбулося зарахування коштів на банківський рахунок товариства та їх списання з рахунку, у передбаченому законом порядку спростована.

Згідно із частиною першою статті 1073 ЦК України в разі безпідставного списання грошових коштів банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.»

Таким чином, як вбачається з наведеного, ця правова позиція стосується правомірності правочинів з купівлі-продажу дорогоцінних металів, зарахування коштів на рахунок та їх списання.

По даній справі оспорюється договір відступлення права вимоги новому кредитору з тих підстав, що, як стверджує апелянт, цей договір є договором факторингу, а не договором цесії. Тому зазначена правова позиція ВСУ до даних правовідносин не може бути застосованою.

Разом з цим, мотивувальна частина зазначеної постанови ВСУ містить загальні положення стосовно тлумачення відмінностей між договором факторингу та цесії.

Так, в ній зазначено, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів.

В даному випадку по справі установлено, що відповідач ОСОБА_7 був поручителем ОСОБА_3 /Алмашій/ Н.І. за виконання останньої зобовязань за кредитним договором. І після заявлення до нього вимоги про повернення заборгованості в сумі 231 тис. грн. ця сума, по твердженню представника банку, була внесена в рахунок погашення цієї заборгованості. Такі дії поручителя відповідають вимогам діючого законодавства, яким врегульовано ці правовідносини: за положеннями частини першої статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. З цього слід зробити висновок про те, що ОСОБА_7 не викупив борг ОСОБА_3, а виконав свій обовязок поручителя. Тому договір між відповідачами про відступлення права вимоги є не договором факторингу, по якому викуповується борг третьою особою, а договором цесії.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобовязання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обовязок боржника.

Таким чином, оспорюваний договір є таким, що відповідає зазначеним нормам матеріального права та встановленим обставинам справи і тому висновок суду про відмову у задоволенні позову є вірним, оскільки інших підстав, крім проаналізованих, в позовній заяві не наведено.

А тому, керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :