У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом кредитної спілки «Соколов» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою кредитної спілки «Соколов» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року кредитна спілка «Соколов» (далі - КС «Соколов») звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 7 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого останні отримали кредитні кошти у сумі 6 тис. грн. на строк до 7 жовтня 2016 року зі сплатою 1,5 % у день за період, в який проценти не були сплачені достроково, і 20 % у місяць, якщо проценти сплачуються достроково. У цей же день між кредитною спілкою та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з якими вона поручилась за виконання позичальниками кредитних зобов'язань.

Позивач вказував, що позичальники неналежним чином виконували умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 1 жовтня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 24 360 грн, з яких 6 тис. грн - сума кредиту і 18 360 грн - проценти за користування кредитом.

З урахуванням наведеного КС «Соколов» просила позов задовольнити та стягнути зазначену суму кредитної заборгованості солідарно з відповідачів на їх користь.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року позов КС «Соколов» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь КС «Соколов» суму заборгованості за кредитним договором від 7 жовтня 2011 року у розмірі 6 тис. грн, яка складається із суми кредиту.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь КС «Соколов» суму заборгованості за кредитним договором від 7 жовтня 2011 року у розмірі 18 360 грн, яка складається із заборгованості зі сплати процентів за період з 11 березня 2012 року по 1 жовтня 2012 року.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості зі сплати процентів відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «Соколов» заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором від 7 жовтня 2011 року у розмірі 6 тис. грн, стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «Соколов» витрат по сплаті судового збору у розмірі 81 грн 20 коп. та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі КС «Соколов», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що відповідачі порушили умови кредитного договору, належним чином не виконували своїх зобов'язань, а тому з них підлягає солідарному стягненню заборгованість за тілом кредиту.

Проте, КС «Соколов» звернулась з позовом до поручителя 20 квітня 2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку, а тому порука щодо сплати процентів є припиненою та стягненню не підлягає.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у позові про солідарне стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за процентами за вказаним кредитним договором.

Однак суд зазначив, що з урахуванням ч. 4 ст. 559 ЦК України слід в цілому відмовити у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3, а тому ухвалив рішення по скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 7 жовтня 2011 року між КС «Соколов» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредитні кошти у сумі 6 тис. грн. на строк до 7 жовтня 2015 року зі сплатою 1,5 % у день за період, в який проценти не були сплачені достроково, і 20 % у місяць, якщо проценти сплачуються достроково. У цей же день між КС «Соколов» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з якими вона поручилась за виконання позичальником кредитних зобов'язань, визначивши строк дії договорів поруки - до 21 березня 2022 року (п. 8).

Позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору і станом на 1 жовтня 2012 року, за розрахунком позивача, утворилась заборгованість у розмірі 24 360 грн, з яких 6 тис. грн - сума кредиту і 18 360 грн - проценти за користування кредитом.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Суди, вважаючи, що 26 грудня 2011 року КС «Соколов», направивши відповідачам вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, тим самим змінила строк виконання основного зобов'язання, а, звернувшись з позовом до суду лише у квітні 2015 року, пропустила шестимісячний строк вимог до поручителя, що відповідає положенням ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, не звернули уваги на те, що у листах вимогах від 26 грудня 2011 року КС «Соколов» пропонувала відповідачам погасити заборгованість за кредитом та сплатити проценти за користування кредитом у десятиденний строк, не зазначаючи про дострокове повернення кредиту і не посилаючись на пункти 4 і 15 кредитного договору, які врегульовують порядок зміни умов договору та зміни строку виконання основного зобов'язання. При цьому у листі-вимозі до позичальника позивач пропонує не лише погасити заборгованість за кредитом, а й надати докази цільового використання кредитних коштів, інші документи, передбачені п. 8 договору, надати відомості щодо місця роботи тощо, тобто вимоги про припинення договірних відносин і дострокове погашення кредиту не йдеться.

Крім того, пославшись на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України і, встановивши, що кредитор мав пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, суди не звернули увагу на те, що зазначене положення стосується договору поруки, в якому строк дії договору не встановлено.

У порушення наведеної норми матеріального права та вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України суди не звернули уваги на те, що в договорі поруки у п. 8 встановлено строк дії договору - до 21 березня 2022 року.

Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, в порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, вищевикладеного не врахували, не взяли до уваги того, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу кредитної спілки «Соколов» задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першоїінстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик