АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/774/1759/К/16 Головуючий в суді першої
Справа № 211/7624/14-ц інстанції - Бардін О.С.
Категорія № 48 (I) Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Митрофанової Л.В.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

із секретарем - Гладиш К.І.,

за участі позивача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_5 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини.

Позов ОСОБА_3 обґрунтувано тим, що з 10 листопада 2001 р. по 27 грудня 2004 р. його син ОСОБА_7 перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила доньку ОСОБА_8.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

Після смерті сина до позивача дійшли чутки, що донька ОСОБА_8 не є рідною донькою його сина, що підтверджується його розмовою із сином, який напередодні смерті висловив сумнів щодо свого батьківства, так як перед укладенням шлюбу відповідач їздила на заробітки до Російської Федерації. Крім того його син ОСОБА_7 ще перед укладенням шлюбу перехворів на гепатит, після чого, як повідомили йому лікарі, чоловіки майже не здатні зачати дитину.

За життя син був власником квартири АДРЕСА_1, яку позивач сам подарував синові. Після смерті сина він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак у нотаріуса йому стало відомо, що на все майно сина накладено арешт постановою Центрально-Міського відділу Державної ДВС КМУЮ у зв'язку з наявністю рішення про стягнення з сина аліментів на утримання доньки ОСОБА_8 та наявною заборгованістю з їх сплати.

Тобто після смерті сина відкрилася спадщина у вигляді належної йому квартири та грошові зобов'язання по сплаті аліментів. На дану квартиру може претендувати донька відповідача, а частину боргу зі сплати аліментів може успадкувати він, позивач, що є неприпустимим, якщо ОСОБА_7 не є біологічним батьком ОСОБА_8.

На підставі наведеного позивач просив суд виключити запис про ОСОБА_7 як батька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з актового запису про народження дитини.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 липня 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позову посилаючись на те, що за життя ОСОБА_7 не знав, що він записаний батьком дитини, свідоцтва про народження дитини він не бачив, лише вважав, що він є батьком ОСОБА_8, тому висновок суду першої інстанції стосовно того, що він був обізнаний про те, що записаний батьком ОСОБА_8 є невірним.

Також суд першої інстанції дійшов не вірного висновку про відсутність права позивача на звернення із даним позовом, оскільки таке право виникає у нього на підставі ст.136, 137, 138 СК України та ст. 1261 ЦК України.

Також суд першої інстанції безпідставно відхилив заяву представника позивача про призначення експертизи та витребування доказів, які б підтверджували той факт, що відповідач в період можливого зачаття дитини перебувала за межами України.

Крім того позивач вважає, що ним не пропущено строк для звернення до суду із даним позовом, оскільки ОСОБА_7 висловив сумніви щодо батьківства за два дні до його смерті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2001 року, що підтверджується рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26.10.2009 р., яким шлюб розірвано (а.с. 9 - копія рішення).

27 грудня 2004 року зареєстровано розірвання шлюбу (а.с.8 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_8, матір'ю якої записана ОСОБА_5, батьком ОСОБА_7 (а.с.99 - копія запису акта про народження).

Позивач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_7 (а.с. 7 - копія свідоцтва про народження).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер (а.с. 10 - копія свідоцтва про смерть).

В позовній заяві позивач просив задовольнити позов про оспорювання батьківства, посилаючись на норми Сімейного кодексу України від 2002 року, який відповідно до Прикінцевих положень набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що термін, коли ОСОБА_7, відповідно до ст. 56 КпШС України, міг оспорити батьківство, сплив 19 лютого 2003 року.

Крім того, оспорювання батьківства іншими особами крім батьків дитини, Кодекс про шлюб та сім'ю цього не передбачав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, наведених в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, за загальним правилом дії законів та інших номативно-правових актів у часі(ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

За змістом п.11 вказаної Постанови оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

По справі встановлено, що з 10 листопада 2001 р. по 27 грудня 2004 р. син позивача ОСОБА_7 перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила доньку ОСОБА_8, про що відділом реєстрації актів громадянського стану зроблено відповідний запис, де батьками зазначені: батько ОСОБА_7; мати ОСОБА_5

Отже, правовідносини сторін виникли у 2002 році, а тому в силу п.1 Прикінцевих положень СК України 2004 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, і за загальним правилом застосовується до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, норми ст.136 СК України на правовідносини сторін про оспорювання батьківства щодо дитини ІНФОРМАЦІЯ_2, не поширюється.

Встановлені правовідносини регулюються положеннями ст.56 Кодексу про шлюб та сім'ю України, відповідно до якої, чинної у період зазначених відносин, особа, записана, як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

На підставі вище наведеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмовити в задоволенні позовних вимог позивача є обґрунтованим, оскільки річний термін, коли ОСОБА_7 відповідно до ст. 56 КпШС України, міг оспорити батьківство, сплив 19 лютого 2003 року.

Крім того слід зазначити, що оспорювання батьківства іншими особами крім батьків дитини, то Кодекс про шлюб та сім'ю цього не передбачав.

Вище наведенним спростовуються доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції дійшов не вірного висновку про відсутність права позивача на звернення із даним позовом, оскільки таке право виникає у нього на підставі ст.136, 137, 138 СК України та ст. 1261 ЦК України.

Як видно із справи, обґрунтовуючи позов про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини позивач посилається на те, що за життя ОСОБА_7 не знав, що він записаний батьком дитини, свідоцтва про народження дитини він не бачив, лише вважав, що він є батьком ОСОБА_8. Дані доводи наведені позивачем і в апеляційній сказі, проте вони не можуть бути підставою для скасування рішення суд та задоволення позовних вимог позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10,57,60 ЦПК України, не наведено належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 не знав, що він записаний батьком дитини. Проте матеріали справи свідчать, що після народження дитини ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживали в шлюбі до грудня 2004 року, при подачі позову про розірвання шлюбу ОСОБА_7 було додано до позовної заяви копію свідоцтва про народження дочки та останній до 2009 року, до моменту смерті, сплачував аліменти на утримання доньки.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду й задоволення позову позивача доводи апеляційної скарги про те, суд безпідставно відмовив у витребуванні доказів, які б підтверджували той факт, що відповідач в період можливого зачаття дитини перебувала за межами України, оскільки вказані факти, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не є належними та допустимими доказами по справі, та не могли б чітко підтвердити факт зачаття дитини в той чи інший період.

Зважаючи на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог відсутні, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку.

Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: