Апеляційний суд міста Києва
Справа № 755/1254/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2786/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про вселення та визначення порядку користування квартирою.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

14.01.2014 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила встановити поряд користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у її користування, як власниці 1/ 3 частини квартири, житлову кімнату площе 14,3 кв.м., відповідачу, власниці 2/ 3 частини квартири, житлову кімнату площею 17,2кв.м., місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні власників квартири та вселити її до спірної квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що їй відповідач та 3-я особа ОСОБА_6, який зареєстрований у спірній жилій площі перешкоджають користуватися своєю власністю, а вона іншого житла не має. Неодноразові звернення до правоохоронних органів позитивного результату не дали, а тому вона звернулася до суду з цим позовом за захистом порушеного права.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 про вселення та визначення порядку користування квартирою задоволено.

Вселено ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_5 житлову кімнату площею 14,3кв.м., ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,2кв.м. Залишено в спільному користуванні сторін: кухню - 8.8 кв.м; ванну кімнату 2.8кв.м.; вбиральню 1,3кв.м; коридор - 8,8кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у виді судового збору в сумі 229,40грн.

Не погодившись із заочним рішенням ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на та, що суд ухвалив рішення на неповно з'ясованих обставинах справи. Зокрема зазначав, що його довіритель відповідач ОСОБА_4 є цивільною дружиною 3-ї особи по справі ОСОБА_6, який без її згоди подарував частину спірної квартири своєму онуку ОСОБА_7, а останній в свою чергу подарував свою частку позивачу. При цьому вказував, що ОСОБА_6 діяв в порушення вимог ст.ст.21,36, 65, 74 СК України. А відтак, позивач неправомірно отримала в дар 1/3 частину спірної квартири. А тому, на його думку, відсутні правові підстави до вселення позивача у спірну квартиру та встановлення порядку користування нею. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неодноразову неявку сторін, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3, третьої особи в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про вселення ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 та встановлюючи порядок користування зазначеною квартирою з виділенням у користування ОСОБА_5 житлову кімнату площею 14,3кв.м., відповідачу ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,2кв.м та залишаючи у спільному користуванні сторін: кухню - 8.8 кв.м; ванну кімнату 2.8кв.м.; вбиральню 1,3кв.м; коридор - 8,8кв.м суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позивача щодо конфліктної ситуації й непорозумінь, які склалися з відповідачем та 3-ю особою щодо спірного житла, створення перешкод у вселенні до спірної квартири, проживання в ній, як власнику її частини, оскільки ключів від квартири вона не має, а тому потрапити до квартири не має можливості.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд дійшов їх дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих у справі доказів та норм матеріально права.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Спір між сторонами виник відносно квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 14.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріальною округу Аракелян 0.1. та зареєстрованого в реєстрі за № 262 (а.с. 5) та інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 13), дата державної реєстрації - 14.02.2013 позивачу ОСОБА_5 належить на праві власності 1/3 частина спірної квартири.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 1 1-12), 12.07.2012 прийнято рішення та внесено запис про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_4 права власності на 2/ 3 часток зазначеної квартири на підставі договору дарування, 1340, від 15.06.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріальною округу Коптєловою O.P.

Позивач ОСОБА_5 та третя особа у справі ОСОБА_6 зареєстровані в спірній квартирі, що підтверджується довідкою ДП «Укржитлосервіс» № 13 від 10.01.2014 (а.с. 8).

Між тим, із висновку від 09.04.2013, складеного ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві убачається, що третя особа по справі ОСОБА_6 перешкоджає ОСОБА_9 користуватися спірною квартирою. Ці обставини також підтверджені допитаним в судовому засіданні свідком ОСОБА_10

Оскільки сторона відповідача та 3-ї особи позбавляє позивача права користуватись спірною квартирою, а позивач в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про вселення позивача у спірну квартиру.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право згідно ст.386 ЦК України на захист свого права власності, його порушених інтересів.

За ч.З ст.358 ЦК України кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат, житлова площа квартири - 31,5кв.м., загальна площа квартири становить 56,2кв.м., з яких: одна кімната становить 14,3кв.м; друга кімната 17,2кв.м; кухня - 8.8кв.м; ванна кімната - 2,8кв.м; вбиральня 1,3кв.м.; коридор - 8,8кв.м. (а.с. 6-7).

При вирішенні вимоги позову про визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції враховував, що спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат площею 14.3кв.м. та 17,2кв.м (31.5кв.м.), належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, ідеальна частка позивача в житловій площі становить 10.5кв.м (виділена кімната 14,3 кв.м), а відповідача - 21,0кв.м (виділена кімната 17,2 кв.м), місця загального користування квартирою залишились у спільному користуванні позивача та відповідача і це є єдиним можливим варіантом для вирішення спору між сторонами та можливості користування власністю сторін спору.

З таким висновком суду слід погодитись. Так, в даному випадку є два ізольованих приміщення і два власники, які бажають користуватися своєю власністю, але забезпечити відповідність ідеальних часток реальним в даному випадку неможливо. Але з урахуванням того, що правовідносини, які виникли між сторонами стосуються встановлення порядку користування спірною квартирою, вирішення питання користування власністю, а не поділу квартири, то в даному випадку можливо допустити відступ від ідеальних часток, оскільки відповідач при цьому не позбавляється права власності, а такий порядок забезпечує користування власністю обох співвласників.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 17.02.2016, 6-1500цс15, яка є обов'язковою до застосування судами України, щодо спорів, які виникають з приводу встановлення порядку користування жилим приміщенням роз'яснено, що потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх права як власників.

Третя особа ОСОБА_6 права власності на частку квартири не має, його права при визначенні порядку користування враховані бути не можуть, оскільки вони є похідними від прав власників житла.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо ухвалення рішення на неповно з'ясованих обставинах справи не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо підстав до задоволення позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить.

А посилання в апеляційній скарзі представника відповідача з приводу незаконності отримання в дар 1/3 частини спірної квартири та порушення норм СК України при ухваленні рішення суду не може бути підставою до скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги, оскільки такі вимоги не були взагалі предметом розгляду суду першої інстанції

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: