АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/320/16-ц 22-ц/774/2194/К/16
Справа № 213/320/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження 22-ц/774/2194/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 31 (ІІІ) Доповідач: Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Митрофанової Л.В., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача Державної казначейської служби України ОСОБА_4,

представника третьої особи прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та прокуратури Дніпропетровської області на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу, прокуратура Дніпропетровської області, Криворізький відділ поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури та суду, який уточнив 26 травня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначив, що 09.11.2011 року він був затриманий співробітниками міліції за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. 10.11.2011 року працівники Інгулецького РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області склали протокол затримання відносно нього та провели обшук. 11.11.2011 року постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який змінено судом 29.10.2012 року на підписку про невиїзд.

01.08.2013 року Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу його визнано винним в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді підписки про невиїзд.

Однак, 24.10.2013 року апеляційним судом Дніпропетровської області вказаний вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу було скасовано, а справу направлено прокурору Інгулецького району м. Кривого Рогу для проведення додаткового розслідування

02.09.2015 року на підставі постанови прокурора прокуратури м. Кривого Рогу кримінальне провадження відносно нього було закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вважає, що його незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він незаконно протягом тривалого часу знаходився під слідством та судом, що призвело до його моральних страждань, погіршення стану здоровя, а також стосунків з оточуючими людьми, а тому просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 3000000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 400000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства, прокуратури та суду. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції значно занизив розмір моральної шкоди, визначений ним до стягнення в порівняно з рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема по справі «Шульгін проти України» від 08.12.2011 року та по справі «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, не врахувавши того факту, що позивач й надалі зазнає моральних страждань внаслідок незаконних дій слідства, прокуратури та суду.

В апеляційній скарзі третя особа прокуратура Дніпропетровської області ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції й визначення розміру моральної шкоди у відповідності до вимог діючого законодавства, посилаючись на те, що визначаючи до стягнення моральну шкоду в розмірі 400000 грн. суд першої інстанції не навів обґрунтування щодо визначення такого розміру й не врахував, що мінімальний розмір моральної шкоди, яку ОСОБА_2 міг би отримати за час незаконного перебування під слідством повинен визначатися у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи судом першої інстанції за час незаконного перебування під слідством з 10.11.2011 року по 02.09.2015 року, й повинен становити 66700 грн.

Представник третьої особи Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області заперечував проти доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 й просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність заявлених позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, заперечень на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга прокуратури Дніпропетровської області частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2011 року постановою слідчого СВ Інгулецького РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України (а.с. 123).

Того ж дня, 10 листопада 2011 року працівниками Інгулецького РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області затримано ОСОБА_2, підозрюваного у вчиненні злочину, та проведено його обшук, про що складено протокол (а.с. 125).

11 листопада 2011 року постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу за клопотанням слідчого Лапіну В.С. обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ( зв. а.с. 127).

11 листопада 2011 року слідчим СВ Інгулецького РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 в якості обвинуваченого за ч.2 ст. 307 КК України (а.с. 128).

29 жовтня 2012 року постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу запобіжний захід ОСОБА_2 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти з зали суду (а.с. 141-142).

Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією майна. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді підписки про невиїзд.

24 жовтня 2013 року апеляційним судом Дніпропетровської області вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу було скасовано, а справу направлено прокурору Інгулецького району м. Кривого Рогу для додаткового розслідування.

16 листопада 2013 року відносно ОСОБА_2 було внесено відомості до ЄРДР за № 0001990 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 України.

31 жовтня 2014 року постановою прокурора прокуратури м. Кривого Рогу кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

11 грудня 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області скасовано постанову про закриття кримінального провадження та справу направлено для проведення досудового розслідування.

Постановою прокурора прокуратури м. Кривого Рогу від 02.09.2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати (а.с. 6-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що незаконними діями органів слідства та прокуратури, які виразилися в притягненні позивача до кримінальної відповідальності, обрання відносно нього запобіжного заходу, тривалого провадження у кримінальній справі, позивачу завдано шкоду на відшкодування якої він має право у відповідності до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду

За положеннями ч.2, ч.7 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках, передбачених законом, яким встановлюється й порядок її відшкодування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення

арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому, ч.2 ст.1 Закону передбачено що у випадках зазначених в ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу

кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до положень частин 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих завязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 в період часу з 10 листопада 2011 року по 02 вересня 2015 року - з моменту його затримання й по момент закриття кримінального провадження у звязку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, був підданий кримінальному переслідуванню, під час якого відносно нього обиралася міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підписки про невиїзд, він притягався в якості обвинуваченого по кримінальній справі, й був засуджений судом.

Дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач ОСОБА_2 незаконно перебував під слідством та судом протягом майже 46 місяців, що призвело до порушення нормальних життєвих завязків, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, позначилося на стані його здоровя, який значно погіршився, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди органами слідства та прокуратури, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за позивачем його право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

При цьому, застосування до врегулювання спірних правовідносин редакції вказаного Закону не на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на вересень 2015 року, а на момент затримання позивача, тобто станом на листопад 2011 року не впливають на суть ухваленого рішення по справі та правильність висновків суду першої інстанції, оскільки хоча редакція Закону й була змінена, однак порядок, умови та підстави відшкодування моральної шкоди, не змінилися.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не може погодитися з висновком суду в цій частині, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналогічне правило щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди передбачено й в п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 04.03.1996 року й міститься в розясненнях, наданих Пленумом Верховного Суду України в п.14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із відповідними змінами.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена й у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

При цьому в ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, з огляду на положення ст. 23 ЦК України та ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди, її розмір визначається судом в межах, встановлених Законом із врахуванням вимог розумності та справедливості.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 400000 грн. суд першої інстанції вказаних вимог не врахував, й дійшов помилкового висновку, що такий розмір відшкодування моральної шкоди бути відповідати встановленим вимогам розумності та справедливості.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивача, що сума у 3000000 грн. буде належним розміром компенсації за завдану моральну шкоду, оскільки такий розмір не узгоджується з положеннями ст. 23 ЦК України та ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Посилання ж представника позивача на обовязковість врахування практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, зокрема, тривалість незаконного перебування під слідством і судом 45 місяців 23 дні, та тривалість перебування під вартою, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 400000 гривень до 100000 гривень.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2016 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2, змінити, зменшивши цей розмір з 400000 гривень до 100000 (ста тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Л.В. Митрофанова

ОСОБА_6