УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди, встановлення факту перебування у трудових відносинах у певний період за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час затримки виплати заробітної плати.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 26 червня 2014 року вона була прийнята на роботу продавцем в магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», власником якого є відповідач, та того ж дня приступила до роботи, за яку повинна була отримувати мінімальну заробітну плату. Однак трудовий договір з відповідачем було укладено тільки 2 березня 2015 року. Фактично ж вона працювала продавцем у вказаному магазині з 26 червня 2014 року по 22 серпня 2015 року і жодного разу не отримувала заробітної плати. Просить встановити факт трудових відносин з відповідачем у період з 26 червня 2014 року по 2 березня 2015 року, а також стягнути з відповідача на її користь 22 812 грн заборгованості по заробітній платі, та понесені витрати на правову допомогу.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено факту невиплати відповідачем заробітної плати та порушення норм трудового законодавства при працевлаштуванні позивача.

Такі висновки суду ґрунтуються на законі і фактичних обставинах справи.

Згідно із ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між фізичною особою та працівником, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

У відповідності до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Тобто, у будь-якому випадку заборонено допускати працівника до роботи до того, як будуть виконані вимоги ст. 29 КЗпП України.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до укладеного 2 березня 2015 року з ФОП ОСОБА_4 трудового договору працювала продавцем непродовольчих товарів в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» у період з 2 березня 2015 року по 22 серпня 2015 року (а.с. 52). Цього ж дня між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Такі обставини позивачка не спростовувала та не заперечувала.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами, що позивачу у період з березня 2015 року по вересень 2015 року (період перебування позивача на роботі на підставі трудового договору) була виплачена заробітна плата під розписку у розмірі, який визначений умовами трудового договору (а.с. 61).

Достатніх і належних (ст. ст. 57-59 ЦПК України) доказів неотримання заробітної плати за спірний період позивачем не надано.

Так, звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_3 указувала на те, що фактично працювала у відповідача з 26 червня 2014 року, однак позивачем не було надано суду належних доказів того, що її дійсно було фактично допущено роботодавцем до роботи.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення КЗпП України, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), вірно виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами не довела факт трудових відносин між нею та ФОП ОСОБА_4, починаючи з 26 червня 2014 року до моменту офіційного працевлаштування, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки її виплати, та встановлення факту перебування у трудових відносинах у певний період, а тому суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Посилання касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович