Провадження № 2/522/1952/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басарі», ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.06.2015 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басарі», ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_2 та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/10000 частини приміщення №101, розташованого за адресою:м. Одеса, пл.. Грецька, 1-а, укладений 17 лютого 2015 року між ТОВ «Басарі» та ОСОБА_1; встановити, що судове рішення по даній справі є підставою для скасування запису державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вищезгадане нерухоме майно.

В обґрунтування позивних вимог відзначив, що Одеська міська рада звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Фірми «Київ» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (ЛТД), ТОВ «Фирма Київ», ТОВ «Басарі» про визнання дій щодо будівництва паркінгу протиправними, визнання незаконним та скасування свідоцтв про право власності, визнання права власності. Позовні вимоги в цілому обґрунтовані тим, що відповідачами здійснено самочинне будівництво паркінгу за адресою м. Одеса, пл.. Грецька, 1-а, у звязку з тим, що воно здійснене на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та в подальшому незаконне оформлення права власності на обєкт нерухомого майна нежитлове приміщення (гаражне приміщення), розташоване за адресою м. Одеса, пл.. Грецька,1, приміщення 101 та обєкт нерухомого майна нежитлове приміщення (гаражне приміщення), розташоване за адресою м. Одеса, пл.. Грецька, 1, приміщення 201. Представник ОМР 10.02.2015 року звернувся до господарського суду з клопотанням забезпечення позову, у якому просив накласти арешт, а саме - обєкт нерухомого майна нежитлове приміщення (гаражне приміщення), розташоване за адресою м. Одеса, пл.. Грецька,1, приміщення 101 та обєкт нерухомого майна нежитлове приміщення (гаражне приміщення), розташоване за адресою м. Одеса, пл.. Грецька, 1, приміщення 201. Ухвалою суду від 12.02.2015 року клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено (справа №916/457/15-г)..

Разом з тим, всупереч прийнятій ухвалі суду про накладення арешту, 17.02.2015 року було здійснено відчуження 1/10000 частини приміщення № 101 за вказаною вище адресою на користь гр.. ОСОБА_1. Як вбачається з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.02.2015 року між ТОВ «Басарі» та гр.. ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу щодо 1/10000 частини приміщення №101 за адресою м. Одеса, пл.. Грецька, 1. Вважають, що ТОВ «Басарі» з 12.02.2015 року як власник спірного обєкта не мав права здійснювати будь-яких дій щодо відчуження арештованого майна.

У судове засідання 23.03.2016 року зявився представник позивача ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 06.07.2015 року), позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Вважає, що спірний договір було укладено у порушення вимог чинного законодавства.

Представник ТОВ «Басарі» - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 02.02.2015 року) позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні. У минулих судових засіданнях додатково пояснив, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за яким обтяження нерухомого майна виникає з моменту реєстрації такого обтяження, а не з моменту набуття чинності ухвали суду. На момент укладення спірного договору будь-які заборони в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про відчуження даного майна були відсутні, а отже сторонами договору було дотримані вимоги ст.. 203 ЦК України, про що свідчить його нотаріальне посвідчення. Крім того, позивач не є стороною спірного договору, ніколи не мав у власності дане нерухоме майно і ніколи не брав участі у його створені, ним обраний неналежний спосіб захисту прав.

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа - приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_2 у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача та третьої особи.

Вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши думку осіб, які брали участь в справі, оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи, а саме із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 1-А, зареєстровано два об'єкта нерухомого майна - нежитлове приміщення 101 (гаражне приміщення) та нежитлове приміщення 201 (гаражне приміщення). Тобто, в межах підземного паркінгу було виокремлено два самостійні обєкти нерухомого майна.

На приміщення 101 державним реєстратором Одеського міського управління юстиції в Одеській області 04 вересня 2014 року видане свідоцтво про право власності ТОВ „Бacapi". Серія та номер свідоцтва - 26418217. Видавник свідоцтва: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області (а.с.66) .

На приміщення 201 державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області 04 вересня 2014 року видане свідоцтво про право власності ТОВ „Бacapi". Серія та номер свідоцтва - 26417340.

17.02.2015 року між ТОВ «Басарі» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Басарі» передає належне йому на праві приватної власності 1/10000 частку нежитлового приміщення (гаражного приміщення), яке розташоване за адресою: м. Одеса, пл. Грецька, 1-а, приміщення 101, загальною площею 2535, 3 кв.м., а покупець ОСОБА_1 приймає цю 1/10000 частку нежитлового приміщення (гаражне приміщення) у власність і сплачує за неї обговорену даним договором грошову суму (а.с.64-65). Договір було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстровано у реєстрі за №83 (а.с.64-65).

Судом встановлено, що 04.02.2015 року ухвалою господарського суду Одеської області (справа №916/457/15-г) порушено провадження у справі за позовом Одеської міської ради до Фірми «Київ» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (ЛТД), ТОВ «Фирма Київ», ТОВ «Басарі» про визнання дій протиправними, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності (а.с.47).

10.02.2015р. до господарського суду Одеської області від ОМР надійшло клопотання про забезпечення позову, відповідно якого останній просив накласти арешт на майно, а саме: об'єкт нерухомого майна - не житлове приміщення (гаражне приміщення), розташоване за адресою: Одеська обл., м. Одеса, площа Грецька 1-А, приміщення 101 та об'єкт нерухомого майна - не житлове приміщення (гаражне приміщення), розташоване за адресою: Одеська обл., м. Одеса, площа Грецька 1-А, приміщення 201.

Підставою звернення Одеської міської ради 03.06.2015 року до суду з відповідним позовом стало те, що на момент укладення 17.02.2015 року спірного договору купівлі-продажу щодо нерухомого майна, яке відчужувалось, ухвалою суду від 12.02.2015 року був накладений арешт. Тобто, при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу від 17.02.2015 року порушено вимоги закону щодо перевірки наявності заборони відчуження або арешту цього майна, що свідчить про порушення порядку укладення зазначеного договору, що є підставою для визнання зазначеного договору недійсним.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.02.2015р., залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 року, клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову задоволене та накладено арешт на вищезгадані обєкти нерухомого майна нежитлові приміщення 101 та 201 за адресою: м. Одеса, пл. Грецька, 1-А.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст.ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. Зокрема, серед способів захисту прав передбачено, визнання правочину недійсним.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Дане положення знайшло підтвердження і в абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Ухвалюючи рішення у справі за позовом особи, яка не є стороною оспорюваного договору, суд повинен встановити, яке не визнане чи оспорюване цивільне право позивача було порушено. (Правова позиція ВСУ у постанові від 11.09.2013 року у справі 6-69цс13).

При цьому суд враховує положення Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до п.1 ч.1 ст.2 вищезгаданого Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Згідно п.4 ч.1 ст. 4 Закону, державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

У відповідності до п.1 ч.2 ст. 27 Закону, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили;

Ч. 9 ст. 18 Закону встановлено, що датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

У відповідності до ч.2 ст.3 Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

З аналізу даних правових норм вбачається, що обтяження виникає лише з моменту внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон, а ухвала суду є безпосередньо підставою, з якої виникає дане обтяження.

У судовому засіданні також встановлено, що ухвала суду, якою було забезпечено позов та накладено арешт на майно, винесено 12.02.2015 року.

Однак, постановою державного виконавця Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 18.02.2015 року (ВП №46617911) було відмовлено у прийнятті до провадження та відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 12.02.2015 року про накладення арешту, оскільки виконавчий документ не відповідає вимог ст.. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (не зазначено боржника, його код ЄДРПОУ та адреса) (а.с.174).

13.05.2015 року Господарським судом Одеської області винесено ухвалу, якою виправлено допущену помилку в ухвалі суду від 12.02.2015 року, а саме вказано боржника по справі ТОВ «Басарі» (а.с.177-178).

Реєстраційною службою Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області на виконання ухвал суду від 12.02.2015 року та від 13.05.2015 року тільки 20.05.2015 року було внесено записи щодо арешту нерухомого майна, про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень №37771763 та № 37773419 (а.с.179-182).

Тобто, на моменту укладення спірного договору будь-які заборони в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на відчуження майна були відсутні.

При цьому суд враховує, що Одеським апеляційним господарським судом 19.01.2016 року за результатами розгляду справи №916/457/15-г за позовом Одеської міської ради до Фірми «Київ» у вигляді ТОВ (ЛТД), ТОВ «Фирма Київ», ТОВ «Басарі», ОМУЮ в особі реєстраційної служби за участю третіх осіб ОСОБА_5, Виконавчого комітету ОМР, ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, визнання незаконними та скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності винесено постанову, якою позов задоволено частково (а.с.135-58).

Зокрема, визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 26418217 від 04.09.2014р., видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, згідно з яким ТОВ „Басарі" (код 39279197) є власником нежитлового приміщення (гаражного приміщення), загальною площею 2535,3 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, пл..Грецька, 1-а, приміщення 101; Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 26417340 від 04.09.2014р., видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, згідно з яким ТОВ „Басарі" (код 39279197) є власником нежитлового приміщення (гаражного приміщення), загальною площею 2462,7 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, пл..Грецька, 1-а, приміщення 201.

В іншій частині позовних вимог Одеської міської ради до Фірми «Київ» у вигляді ТОВ (ЛТД), ТОВ «Фирма Київ», ТОВ «Басарі», ОМУЮ в особі реєстраційної служби за участю третіх осіб ОСОБА_5, Виконавчого комітету ОМР, ОСОБА_1 щодо визнання права власності на приміщення №101 та №201 за адресою м. Одеса, пл..Грецька, 1-а, відмовлено (з підстав, передбачених ст. 376 ЦК України).

При цьому доводи представника відповідача ТОВ «Басарі» стосовно того, що вони є добросовісними набувачами майна, суд не приймає до уваги.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також, що на теперішній час свідоцтво про право власності ТОВ «Басарі» № 26418217 від 04.09.2014р. на нежитлове приміщення (гаражне приміщення), загальною площею 2535,3 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, пл..Грецька, 1-а, приміщення 101, скасовано, суд з урахуванням положення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що не підлягають визнанню недійсними наступні правочини щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший, тому суд приходить до висновку що підстав для визнання спірного договору купівлі продажу від 17.02.2015 року, за яким відчужено 1/10000 частку даного нежитлового приміщення, немає.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи №916/457/15-г було також встановлено, що за договором на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 20.11.2001 року, укладеним між ОМР та Фірмою «Київ», Одеська міська рада є орендодавцем земельної ділянки, загальною площею 2963 кв.м., що знаходиться у м. Одеса, пл.. Грецька, 1.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Суд, з урахування положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, приходить до висновку, що права та інтереси Одеської міської ради як титульного власника даної земельної ділянки підлягають захисту шляхом предявлення відповідного віндикаційного позову.

При цьому суд вважає, що такий висновок є можливим лише за умови, що позивач вважає, що спірне майно належить йому на праві власності, оскільки воно було побудовано на належній йому земельній ділянці, яка у право приватної власності Фірмі «Київ» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (ЛТД) не передавалась.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

При цьому, спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб'єктами правовідносин з приводу їх прав та обов'язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Однак, як встановлено судом, обраний у даному випадку позивачем спосіб захисту прав та законних інтересів не призводить до поновлення порушеного права та реального захисту його прав у випадку їх задоволення, а тому не може розглядатися як спосіб захисту цивільного права з огляду на норми ст. 16 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та підстави, з яких заявлений позов, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

Що ж стосується позовних вимог позивача в частині скасування запису державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_1В на 1/10000 нежитлового приміщення (гаражного приміщення) №101, розташованого за адресою м. Одеса, пл.. Грецька, 1-а, ця вимога є похідною від першої вимоги прохальної частини позову щодо визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, тому суд, виходячи з відмови у задоволенні п.1 прохальної частини позовних вимог, підстав для задоволення даної позовної вимоги також не вбачає.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 15, 57, 60, 61, 79, 81, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст.10, 11, 15, 16, 203, 215-216, 388 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басарі», ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України

Суддя Домусчі Л.В.

23.03.2016