Номер провадження: 22-ц/785/1359/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Лісник Н.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої особи - ОСОБА_5, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої особи - ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Іллічівської міської ради, про виселення,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015р. публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.08.2010р. задоволено позов банку до ОСОБА_2 та звернуто стягнення на предмет іпотеки, - на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором від 29.11.2007р., укладеним між банком та іпотекодавцем ОСОБА_2 та була придбана за кредитні кошти, що були надані позичальнику ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит №ODTIG5 від 29.11.2007р. на суму 328 250,00 грн.

Позивач зазначав, що договором іпотеки, укладеним між ним та відповідачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважав, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду.

Посилаючись на ці обставини та і на те, що відповідачі на його письмову вимогу добровільно не звільнили спірне житло, позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на те, що в квартирі проживає неповнолітня дитина, - ОСОБА_5, 2007р. народження, який не має іншого житла, тому просив у позові відмовити.

Інші відповідачі та третя особа у судове засідання не зявилися.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24.11.2015р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та третя особа в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та заслухавши пояснення осіб, що з`явилися у судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що є таке, що набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - на вищевказану квартиру, яка придбана за кредитні кошти та належить ОСОБА_2, останній та інші відповідачі на письмове попередження про звільнення квартири у добровільному порядку не реагують, тому на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України відповідачі підлягають виселенню у примусовому порядку. При цьому послався на те, що на час укладання договору іпотеки в зазначеній квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживали та вселились у спірну квартиру в порушення умов договору іпотеки, без згоди ПАТ КБ «ПриватБанк», що вони не являються наймачами або членами сімї наймача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що 29.11.2007р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №№ODTIGI, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 328 250,00 грн. для придбання АДРЕСА_3, відповідач зобов'язався, у встановлені кредитним договором строки, повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами (а.с.5-9).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, в той же день, 29.11.2007р. було укладено договір іпотеки № ODTIGI нерухомого майна, а саме: 2-кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, (а.с.5-12).

Згідно п.2.4.2 Іпотечного договору (а/с.10), - іпотекодавець має право без дозволу іпотекодержателя не відчужувати та не обтяжувати будь-яким чином предмет іпотеки (оренда, лізинг, тощо).

Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, (а.с.64).

Згідно довідки ЖЕД-4 від 24.4.2015р. АДРЕСА_5 проживають ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, (а.с.65).

Разом з тим, вирішуючи справу, суд першої інстанції не звернув увагу на зміст останньої довідки у якій зазначено, що у зазначеній квартири проживають та прописані: ОСОБА_2, 19.03.1973р. народження, з 11.10.1996р.; ОСОБА_3, 20.07.1981р. народження, з 01.08.1997р.; ОСОБА_5, 14.10,2007р. народження, з 27.10.2007р.; ОСОБА_4, 18.01.1982р. народження, з 23.04.2008р., що у свою чергу не є підставою для зміни або скасування ухваленого у справі судового рішення.

У апеляційній скарзі апелянти зазначають, що на момент укладання договору іпотеки і ОСОБА_2, і ОСОБА_3 були зареєстровані у цій квартирі з 1996-1997р.р. та проживали в ній.

Крім того, на період укладання договору іпотеки в квартирі проживав та був зареєстрований немовля ОСОБА_5, 14.10.2010р. народження.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, представник відповідача ОСОБА_2,. посилався на наявність заочного рішення суду Іллічівського місцевого суду Одеської Області від 20.12.2013р. , що набрало законної сили, про відмову у задоволенні тотожних вимог.

Колегія суддів вважає, що ці заперечення представника відповідача ОСОБА_2 не можуть бути підставами для відмови у задоволенні позову або закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

На думку колегії суддів правовідносини, що виникли між сторонами, є тривалими.

Ухвалюючи заочне рішення від 20.12.2013р. та відмовляючи у задоволені позову банку про виселення ОСОБА_2 із зазначеної квартири суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було додержано позасудовий порядок врегулювання цього питання, а саме у звязку з тим, що усім особам, які проживають у цій квартирі, не було надіслано письмової вимоги про добровільне звільнення квартири, та що інші особи, що проживають у спірній квартирі стосовно яких порушувалось питання про їх виселення, не були залучені до участі у справі.

За цим позовом вищевказані обставини позивачем були усунуті й ним у відповідності до положень законодавства було предявлено новий позов, який судом обґрунтовано було задоволено.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Системний аналіз ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування під час відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, у разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 не є батьком неповнолітнього ОСОБА_7, або особою, яка їх замінює, то він мав розпоряджатися належним на праві власності нерухомим майном без попереднього дозволу органу опіки та піклування й передавати його в іпотеку.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015р. у справі № 6-384цс15, що відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися усіма судами України.

Таким чином, з урахуванням викладеного, а саме того, що ОСОБА_2 не є батьком неповнолітнього ОСОБА_7, або особою, яка їх замінює, то він мав розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном без попереднього дозволу органу опіки та піклування та передавати своє майно в іпотеку, й оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітня дитина ОСОБА_5 не є наймачами спірної квартири, а є членами сімї власника цього житла - ОСОБА_2, то суд першої інстанції законно і обґрунтовано виселив відповідачів із зазначеного житлового приміщення без надання іншого житла.

Доводи апеляційної скарги вищевикладених обставин не спростовують, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої особи - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_9

ОСОБА_10