Справа № 369/3782/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/5655/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря : Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 8 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CL-003/030/2008, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 63 240,00 дол. США на купівлю автомобіля зі сплатою 11,49 % + FIRD річних за користування коштами та з кінцевим терміном повернення до 8 лютого 2015 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 8 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-003/030/2008, згідно з яким відповідач зобовязалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору. 18 березня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № CL-003/030/2008. Оскільки ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 8 листопада 2013 року у нього утворилась заборгованість у вигляді залишку заборгованості за кредитом у розмірі 44 196,45 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 353 262,22 грн., та пені за прострочення виконання зобовязань у розмірі 70 898,87 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 196,45 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 353 262,22 грн., та пені за прострочення виконання зобовязань у розмірі 70 898,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову товариства до поручителя.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволених вимог банку до відповідача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 8 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CL-003/030/2008, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 63 240,00 дол. США на купівлю автомобіля зі сплатою 11,49 % + FIRD річних за користування коштами та з кінцевим терміном повернення до 8 лютого 2015 року.

Цей договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою (а.с. 7-13).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 8 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-003/030/2008, згідно з яким відповідач зобовязалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору (а.с. 20-21).

18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, в тому числі і кредитний договір 8 лютого 2008 року № CL-003/030/2008 (повний перелік міститься у додатку № 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобовязується сплатити на користь продавця винагороду (а.с. 33-40).

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору позичальник зобовязався здійснювати погашення кредиту та сплату нарахованих процентів щомісяця у розмірі та строк, які визначені у Графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.

Проте, як свідчать матеріали справи, прийняті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконав, а тому станом на 8 листопада 2013 року має заборгованість у вигляді залишку заборгованості за кредитом у розмірі 44 196,45 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 353 262,22 грн., та пені за прострочення виконання зобовязань у розмірі 70 898,87 грн. (а.с. 22).

4 листопада 2013 року позивачем на адреси відповідачів направлялися досудові вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 календарних днів з моменту її отримання, однак боржник та поручитель не відреагували на них жодним чином (а.с. 23-28).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором утворилася заборгованість, поручитель не виконала свого обовязку відповідати перед кредитором за належне виконання боржником умов кредитного договору, тому заборгованість підлягає солідарному стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 зазначила, що поза увагою суду першої інстанції залишилася норма ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка встановлює, що порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, а тому позовні вимоги до неї як поручителя про стягнення заборгованості є безпідставними.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У даній справі договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором (ст. 4 договору поруки). Кінцевий термін повернення кредиту до 8 лютого 2015 року.

Внаслідок порушення боржником виконання зобовязання за кредитним договором у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використали право достроково вимагати з позичальника та поручителя стягнення заборгованості за кредитним договором, надіславши 4 листопада 2013 року письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів.

Відповідно до пункту 1.9 кредитного договору позичальник зобовязаний протягом 30 календарних днів з моменту отримання досудової вимоги сплатити банку належну суму кредиту, процентів та штрафних санкцій.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року № 6-691цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся 17 квітня 2014 року, а письмова вимога про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором була направлена поручителю 4 листопада 2013 року, то в силу вищенаведеного порука не може вважатися припиненою в частині тих щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів, на які вказувала відповідач.

Посилання апеляційної скарги на те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу в даному випадку є не релевантним спірним правовідносинам, адже предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й предявив позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого строку для дострокового повернення кредиту.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, на яку посилалася відповідач у апеляційній скарзі.

Крім того, із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник взагалі перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом з 25 квітня 2013 року, а відтак починаючи з наступного місяця кредитор мав право предявити вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом і скористався цим правом 4 листопада 2013 року, тобто також в межах шестимісячного строку.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_4