АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/673/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів Талалай О.І., Грох Л.М.

секретар Філіпчук О.С.

за участю апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_4, перекладача

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області в інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 лютого 2016 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області в інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Шепетівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Федеративної Республіки ОСОБА_6.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись до суду в інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_2 територіальне управління юстиції у Хмельницькій області зазначало, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 з відповідачкою у шлюбі не перебував, однак від спільного проживання мають доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася в м. Шепетівка Хмельницької області. 30.10.2011 року мати разом з дитиною приїхали в ОСОБА_6 для постійного проживання з батьком дитини однією сімєю. Як вказує позивач, ОСОБА_5 повинна була здійснити інтеграційні заходи, що встановлені законодавством ОСОБА_6 для громадян з країн не членів ЄС з метою подальшого проживання в ОСОБА_6, а саме: відповідачка отримала офіційне право на перебування в ФРН, відкрила банківські рахунки, отримала медичне страхування і була зобовязана пройти мовні курси, однак початок їх проходження був відкладений у зв»язку із поважними причинами. Позивач вказує, що 27.02.2013 року, ОСОБА_5 без відома та погодження ОСОБА_1 вивезла доньку в Україну. З метою зясування причин виїзду відповідачки з дитиною, позивач приїжджав в Україну, але отримавши відмову повертатися назад, він

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7 Справа № 22ц/792/673/16

Доповідач Корніюк А.П. Категорія № 48

10.04.2013 року звернувся із заявою про повернення дитини до ФРН через Федеральне Міністерство юстиції ФРН до Міністерства юстиції України, як Центрального органу України по виконанню Конвенції 1980 року. Позивач звертає увагу суду на те, що згідно ст.ст. 3, 5 Конвенції 1980 року вивезення та утримання дитини відповідачкою в Україні без згоди батька ОСОБА_1 є протиправним, чим і порушені права останнього, які визначені спільною заявою про наділення батьківськими правами.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22 грудня 2014 року апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Хмельницькій області, поданою в інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним вивезення та утримання ОСОБА_5 на території України неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зобовязано повернути ОСОБА_8 до ФРН в місто Мюнхен, Елізабетштрасе, 51.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково і рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 22 грудня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2015 року апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Хмельницькій області, поданою в інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу представника Міністрерства юстиції України ОСОБА_9 задоволено частково, рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, апелянт оскаржив його в апеляційному порядку і вважає це рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт зазначає, що під час розгляду справи підлягали до застосування ст. 3, 4, 35 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» є частиною національного законодавства. Також апелянт зазначає, що при обґрунтуванні прийнятого рішення судом порушено п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року. Крім того, судом необґрунтовано залишено поза увагою та не досліджено питання незаконного утримання дитини на території України її матірю всупереч волі батька та не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 не заперечує проти повернення до ОСОБА_6 ОСОБА_1 разом із матірю ОСОБА_5. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що судом першої інстанції м. Мюнхен постановлено, що перевезення дитини в України було протизаконним і це питання не підлягало повторному дослідженню у відповідності до Конвенції. Також апелянт вважає, що відповідачкою не доведено доказами обставини, що могли б стати перешкодою для повернення дитини. Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що висновок органу опіки та піклування виконкому Шепетівської міської ради зроблений упереджено із дослідженням умов проживання дитини з матірю без дослідження фактів можливостей спілкування батька із дитиною і судом першої інстанції всупереч ст. ст. 212, 213 ЦПК України надано невірну оцінку наявним у справі доказам, неповно і невірно встановлено обставини, що мають значення для справи. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Головного територіального управління юстиції ОСОБА_4, ОСОБА_1, його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі і просять її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Відповідачка, її представник та представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Шепетівської міської ради суду не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції або зміни рішення є: неповне з»ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у визнанні незаконним вивезення та утримання Занов»як А.І. неповнолітньої дитини на території України суд першої інстанції виходив з того, що постійним місцем проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 була Федеративна Республіка ОСОБА_6, адже дитина з 30.10.2011 року по 27.02.2013 рік проживала разом із батьками по вул. Елізабетштрасс, 51 м. Мюнхен і ОСОБА_1 проявляв турботу та піклування над дитиною, дбав про її інтереси і разом із матір»ю дитини, займалися її вихованням. Так як ОСОБА_1 знав, що мати з дитиною мають намір поїхати до України та знав про наявність квитка, а також те, що письмової згоди батька на переміщення дитини до будь-якої іншої країни за законодавством ФРН не потрібно, оскільки у дитини є внутрішній німецький паспорт, тому суд прийшов до висновку, що перевезення малолітньої дитини відповідачкою до України було законним і ОСОБА_8 проживає на Україні на законних підставах, а право піклування батька не порушено, оскільки останній має право на спілкування та піклування над дитиною.

Відмовляючи у поверненні неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи дитина прижилася в своєму новому середовищі: в м. Шепетівка, вул. Конєва, 2 Україна, а тому існує серйозний ризик того, що її повернення до ФРН поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нестерпиму обстановку.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у визнанні незаконним вивезення та утримання відповідачкою на території України неповнолітньої ОСОБА_6, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 29 квітня 2011 року в м. Шепетівка Хмельницької області у ОСОБА_1 ОСОБА_2 та Занов»як А.І. народилася донька ОСОБА_10. 30 жовтня 2011 року Занов»як А.І. з дитиною переїхали в ОСОБА_6 до батька дитини. Батьки в шлюбі не перебували, однак проживали однією сім»єю в ОСОБА_6 за адресою вул. Елізабетштрасс, 51 м. Мюнхен. 18 листопада 2011 року Занов»як А.І. отримала дозвіл на перебування у ОСОБА_6 з правом працевлаштування та у подальшому мала здійснювати інтеграційні заходи, які встановлені законодавством ОСОБА_6 для громадян з країн не членів ЄС з метою подальшого проживання у цій країні. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Так, відповідно до довідок з місця проживання Занов»як А. та ОСОБА_8 з 30.10.2011 року проживали по вул. Елізабетштр., 51 80796 Мюнхен і ОСОБА_8 зареєстрована у ОСОБА_8 за цією ж адресою. (т.1 а.с.15, 17).

18.11.2011 року Занов»як А.І., матері ОСОБА_8 надано дозвіл на перебування у ОСОБА_6 з правом працевлаштування, що дійсний до 17.11.2013 року, вона зобов»язана була відвідувати інтеграційні курси, їй присвоєно особистий ідентифікаційний код та в Мюнхені на Занов»як А.І. оформлено медичне страхування на випадок хвороби та потреби у догляді, оплата по якому проводилася з рахунку ОСОБА_1. (т.1 а.с. 22, т. 2 а.с.144, 146, 153, 162 ).

Як вбачається із довідки з домової книги для подачі до сімейної каси від 31.07.2013 року за заявою ОСОБА_1 щодо приналежності дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 внесена в сімейну книгу з 30.11.2011 року. (т.1 а.с. 20).

Занов»як А.І. та ОСОБА_1 ОСОБА_11 ознайомилися із інформацією про волевиявлення спільної батьківської опіки у міському відомстві по справах молоді м. Мюнхен з питань допомоги та опіки. (т.3 а.с. 121).

15 жовтня 2012 року ОСОБА_1 та Занов»як А.І. у м. Мюнхені на підставі поданих ними заяв, отримали документ про наділення спільними батьківськими правами на дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. І внаслідок таких дій, виник правовий зв»язок між дитиною і батьками, відповідно до законодавства ОСОБА_6. ( т.2 а.с.134).

Дитина ОСОБА_8 забезпечена внутрішнім німецьким паспортом, їй присвоєно особистий ідентифікаційний номер та 08.10.2011 року ОСОБА_8 застрахована безкоштовно у БРЕМЕР страховій компанії Мюнхен в рамках родинного страхового полісу ОСОБА_1. (т. 2 а.с. 139,148, 152).

Як вбачається із інформації Податкової інспекції Мюнхена, заявник ОСОБА_1 поніс витрати в сумі 2984, 79 ОСОБА_3, що пов»язані із донькою ОСОБА_8. (т. 2 а.с. 140)

Відповідно до повідомлення сімейної каси Пасау від 21.12.2011 року виплата допомоги на дитину на період від 30.10.2011 року для ОСОБА_8 становить 184,00 ОСОБА_3 щомісячно. (т.2 а.с 150).

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 16.12.2011 року, 16.01, 17.02, 30.03, 04.05, 25.05, 17.10, 11.12.2012 року відвідувала дитячого лікаря - гомеопата, підліткового лікаря м. Мюнхен і батько дитини був присутній при кожному обстеженні дитини. (т. 2. а.с. 164, 182). У клініці дерматології, алергології батьки ОСОБА_8 дозволили проведення запланованої маніпуляції дитині і 23.07.2012 року ОСОБА_8 разом із батьками відвідувала лікарську практику. (т.2 а.с 184, 186, 188).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що постійним місцем проживання малолітньої ОСОБА_8 була Федеративна Республіка ОСОБА_6 і батько дитини виконував свої батьківські права по відношенню до дитини.

Судом вірно встановлено, що 27 лютого 2013 року під час перебування позивача у відрядженні в Канаді, Занов»як А.І. із дитиною приїхали на Україну і на час ухвалення рішення проживають ІНФОРМАЦІЯ_4. Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1, батько малолітньої ОСОБА_8, не надавав своєї згоди на зміну місця проживання дитини. І ця обставина підтверджується матеріалами справи.

Так, 10.04.2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаагзької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей, зазначаючи що за два дні до його повернення до Мюнхену із відрядження, Занов»як А. разом із донькою вилетіла до України, про що не було його повідомлено та виліт пройшов без його згоди. У період з 31.03.2013 року по 08.04.2013 року, перебуваючи на Україні, намагався переконати Занов»як А. повернутися із донькою до ОСОБА_6, однак остання відмовилася. (т. 1 а.с. 53-57).

У відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Як слідує з преамбули та положень Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), що ратифікована Україною 11 січня 2006 року і набула чинності з 01 січня 2008 року у двосторонніх відносинах між Україною і ОСОБА_6 і, яка є частиною національного законодавства України, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування.

Згідно ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Відповідно до положень ст. 5 Конвенції для її цілей «права піклування» включають права, пов»язані із піклуванням будь якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Колегія суддів вважає, що в розумінні статей 3, 5 Конвенції вивезення та утримування дитини Занов»як А.І. на території України без згоди ОСОБА_1 є протиправним і відповідачка порушує права позивача на піклування про дитину, що визначені законодавством Федеративної Республіки ОСОБА_6.

Як слідує із положень ст.14 Конвенції встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Згідно із ст. 23 Конвенції ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається для виконання положень цієї Конвенції.

Рішенням суду першої інстанції м. Мюнхен відділу у справах сім»ї від 27.01.2016 року постановлено, що перевезення дитини ОСОБА_8, народженої 29.04.2011 року відповідачем на Україну було протизаконним у відповідності із Гаагзькою Конвенцією від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного вивезення дітей. (т. 3 а.с. 196-198).

Тому, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови у позові щодо визнання незаконним вивезення та утримання відповідачкою Занов»як А.І. дитини підлягає до скасування із постановленням в цій частині нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги. А тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення в зазначеній частині є обґрунтованими.

Разом з тим, хоча наявні умови, що закріплені в статтях 3, 4, 35 Конвенції, за яких Держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов»язана повернути дитину в державу її постійного проживання, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у поверненні неповнолітньої ОСОБА_8 до Федеративної Республіки ОСОБА_6 є законним, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість.

Положеннями ч. 2 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ст. 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція) визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Згідно ст. 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що малолітня ОСОБА_8 прижилась у новому середовищі, а саме на Україні в м. Шепетівка Хмельницької області, оскільки ОСОБА_8 відвідує різноманітні гуртки, має друзів, захоплення, за дитиною здійснюється медичний догляд, вона має сталі сімейні зв»язки та у дитини відбулася зміна мови спілкування, адже коли ОСОБА_8 проживала у ОСОБА_6 їй було 1 рік 10 місяців, а тому суд першої інстанції вірно врахував, що в цьому віці дитина не могла вільно спілкуватися на жодній із мов. І так як на час розгляду справи дитина прижилася в новому середовищі, а тому існує серйозний ризик того, що її повернення поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Як вбачається із актів обстеження житлово - побутових умов малолітньої ОСОБА_8 від 29.08.2014 року, від 16.04.2015 року та від 11.01.2016 року, дитина проживає разом з матір»ю, дідом та бабою в половині приватного будинку, що складається із 3-х житлових кімнат, кухні, коридору, який газифікований, з наявними зручностями: холодна та гаряча вода (електричний бойлер та двоконтурний газовий котел), ванна кімната, санітарний вузол. Є необхідні меблі та електронна і побутова техніка. Дитина з матір»ю займають дві кімнати, одна використовується як спальня для дитини та матері, інша - як ігрова для дитини. Дитина охоплена любов»ю та турботою, життєрадісна, охоче спілкується українською мовою, німецької чи англійської мови не розуміє, спілкується з сусідськими дітьми. Умови проживання та виховання дитини добрі, дитина повністю соціалізована, прижилася в оточуючому середовищі. (т.1. а.с. 85, т. 2 а.с. 64, т.3 а.с.78).

Відповідно до висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області від 20.04.2015 року № 180, малолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає в належних матеріально-побутових умовах, повністю прижилася та соціалізована в Україні. (т.2. а.с. 62).

Як вбачається із психологічної характеристики ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.01.2016 року № 01-06/48 зміна місця її проживання є неприйнятною, переїзд в середовище незнайомих людей може призвести до емоційних зрушень, трансформації мотивів дій, порушення рухової та мовної поведінки, що негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини і буде становити загрозу психічних порушень у майбутньому. Рекомендовано батькам при узгодженні участі у вихованні дитини уникати психотравмуючих для неї ситуацій.(т. 3 а.с. 211-213).

Відповідно до листа КП «Шепетівський Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 05.01.2016 року № 3 малолітня ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на «Д» обліку в лікаря педіатра з приводу атопічного дерматиту. Мама разом з дитиною регулярно відвідує лікаря в Шепетівському Центрі ПМСД. 04.01.2016 року ОСОБА_8 оглянута дільничним педіатром, дитина соматично здорова, перебуває на гіпоалергенній дієті. (т.3 а.с. 169)

Згідно довідки Шепетівського міського будинку культури від 24.12.2015 року №116 ОСОБА_8 з 01.01.2015 року відвідує Студію раннього естетичного розвитку «Пізнайко», в межах якої тричі на тиждень відвідує заняття з малювання, співу, хореографії та народознавства. (т.3 а.с. 127)

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачкою не доведені та не підтверджені доказами обставини, які могли б стати перешкодою для повернення дитини до місця постійного проживання, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу.

Доказами відповідно до ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд у відповідності до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів, приймає до уваги як доказ висновок судової психологічної експертизи від 02.11.2016 року №6214/16-61. І відповідно до цього висновку повернення малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Федеративної Республіки ОСОБА_6 спричинить дитині глибоку психологічну травму, а якщо при цьому дитина буде розлучена із матір»ю це може заподіяти їй фізичної або психічної шкоди. ОСОБА_8 за останні три роки проживання в Україні виявляє виражені ознаки сприятливого адаптування до умов проживання із матір»ю і це свідчить про те, що дитина прижилася в Україні.( т. 4 а.с. 70-74).

І цей висновок судової психологічної експертизи узгоджується із іншими доказами по справі у їх сукупності, а саме: висновком служби у справах дітей виконкому Шепетівської міської ради від 20.04.2015 року, психологічною характеристикою ОСОБА_8 від 29.01.2016 року № 01-06/48, довідкою Шепетівського міського будинку культури від 24.12.2015 року №116, актів обстеження житлово - побутових умов малолітньої ОСОБА_8 від 29.08.2014 року, від 16.04.2015 року та від 11.01.2016 року.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи ті обставини, що дитина прижилася в новому середовищі і з моменту переїзду пройшло майже три роки, прийшов до вірного висновку, що існує серйозний ризик того, що повернення дитини поставить під загрозу заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку.

Цей висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-1598цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Посилання апелянта на те, що при обґрунтуванні рішення судом першої інстанції допущено порушення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 і висновки органу опіки та піклування Шепетівської міської ради від 20.04.2015 року і від 05.02.2016 року є упередженими та проведеними всупереч волі батька, а тому не можуть бути взяті до уваги, колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що зводяться до незгоди з оцінкою доказів та її викладенням у мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області в інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_11 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 лютого 2016 року в частині відмови у позові щодо визнання незаконним вивезення та утримання дитини скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Визнати незаконним вивезення та утримання Занов»як ОСОБА_12 на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) О.І. Талалай

(підпис) ОСОБА_13

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду ОСОБА_14