Справа № 489/5107/16-ц
Номер провадження 2/489/2731/16
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

встановив

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3, 2004 р. н.. Вказує, що дитина перебуває на повному утриманні позивача. Зазначає, що хоче разом з дитиною поїхати з метою відпочинку до ОСОБА_4, проте відповідач необґрунтовано не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Позивач просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до ОСОБА_4 в період з 23.12.2016 до 15.01.2017 неповнолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи вказала, що вважає, що позов підлягає задоволенню.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії 1-ФП № 166569 позивач і відповідач мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1- ФП №055571 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач змінила своє прізвище внаслідок укладення шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а. с. 15)

Відповідно до листа від 26.09.2016 приватний нотаріус ММНО Миколаївської області ОСОБА_6 передала відповідачу заяву від позивача, в якій було висловлене прохання з'явитися до нотаріуса в обумовлений час для оформлення всіх документів, необхідних для отримання ОСОБА_5 дозволу від батька на виїзд за кордон.

Згідно з свідоцтвом від 07.10.2016 приватний нотаріус посвідчив, що ним 27.09.2016 передано відповідачу вказану заяву від позивача. Від відповідача відповідь не надходила.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 запросив свого нерідного сина ОСОБА_5 ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у період з 23.12.2016 до 15.01.2017.

Позивач у своєму позові зазначає, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон, з метою отримання відпочинку, відтак вказана поїздка здійснюється в інтересах дитини.

Так, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються.

Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку

Такого ж змісту обов'язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Батьки дитини, згідно з приписами ст. 141 СК України мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

При цьому, відповідно до приписів ст. 157 СК той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Інший з батьків не має права перешкоджати такому вихованню та спілкуванню, якщо воно не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі - Закон № 3857-XII), Правилами перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57).

За змістом ч.2 ст. 4 Закону № 3857-XII за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Представник відповідача заперечуючи проти задоволення вимог вказала, що позивач раніше зверталась до суду та органу опіки та піклування з питанням надання дозволу виїзд дитини на постійне місце проживання. Тому вважає, що є підстави вважати, що позивач не поверне дитину в Україну.

Судом встановлено, що дійсно позивач вийшла заміж за громадянина ОСОБА_4 і зверталась до органу опіки та піклування і до суду щодо надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання, однак це не свідчить про те, що позивач має намір не виконувати рішення суду і не поверне дитину. Навпаки, позивач зверталась у законний спосіб у встановленому порядку. Позивач є приватним підприємцем, має офіс. Дитина навчається в гімназії.

Суду не надано доказів які б підтверджували намір позивача не повертати дитину в Україну. Позивач просить надати дозвіл на виїзд до країни Європейського Союзу. Чоловік позивача надавши запрошення для неповнолітньої дитини, у випадку неповернення позивачем дитини, буде мати негативні наслідки, як мінімум репутаційні, що для громадян ОСОБА_4 має істотне значення.

В судовому засіданні не встановлено будь-яких перешкод для відвідування та відпочинку дитини за межами України на території ОСОБА_4, при цьому суд враховує що це буде відповідати її інтересам. Забезпечення безпеки дитини покладається на батьків. Відсутність згоди з боку батька щодо виїзду дитини за межі України на відпочинок суперечить вищезазначеним вимогам діючого законодавства, а тому права неповнолітньої дитини підлягають судовому захисту.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 грн., що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії І-ФП №166569) без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до ОСОБА_4 у період з 23.12.2016 до 15.01.2017 у супроводі матері ОСОБА_1, зобов'язавши її повернути дитину в Україну після спливу терміну перебування за кордоном, зазначеного в судовому рішенні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв