КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3314/16-ц
Провадження № 2/488/1772/16 р.
РІШЕННЯ
Іменем України
16.11.2016 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва

В складі: судді Лазаревої Г.М.

при секретарі Левіній Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» про стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
25.08.2015 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на ті обставини, що під час роботи на «Зоря-Машпроект» в зв`язку з частковою мобілізацією, оголошеною указом президента від 17.03.2014 року його було направлено для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період з 04.04.2014 року.

В період з квітня 2014 року по квітень 2015 року відповідач нараховував та сплачував середній заробіток.

В квітні та травні місяці 2015 року звертався в усній формі до посадових осіб відділу кадрів щодо сплати середнього заробітку, але отримав усні відповіді, що середній заробіток сплачується мобілізованим лише один рік.

З 25.03.2015 не був звільнений з військової служби відповідно до Указу Президента, а був зарахований в розпорядження командира військової частини. З часу зарахування в розпорядження командира військової частини по теперішній час невирішене питання щодо звільнення з військової служби, що пов`язано з кримінальним провадженням щодо нього через нез`явлення на службу без поважних причин.

Також відповідачем була надана відповідь про те, що середня заробітна плата не може сплачуватись, так як не вбачається можливим підтвердити факт несення військової служби.

Посилаючись на ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» просив стягнути середній заробіток в сумі 65620 грн., з розрахунку розмір середньої заробітної плати 3860 грн. помножений на кількість місяців несплати середньої заробітної плати, а саме 17 місяців, на день пред`явлення позову. Під час судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги на суму 60000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що переніс психічні переживання під час несплати відповідачем середньої заробітної плати, душевні страждання, які він та його сім`я зазнали в зв`язку з цим.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що не визнає позов, так як позивач не виконує обов`язки військовослужбовця, посилаючись на письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з копії витягу з наказу № 69 командира військової частини від 04.04.2014 р. солдат ОСОБА_1 був призваний Корабельним РВК Миколаївської області та призначений на посаду стрільця 2-го відділення 1-го окремого стрілецького взводу 04 квітня 2014 року. Як вбачається з копії витягу з наказу № 73 командира військової частини № НОМЕР_1 від 25.03.2015 р. ОСОБА_1 був зарахований в розпорядження командира військової частини, так як вважався незаконно відсутнім та був виключений з усіх видів забезпечення з 25.03.2015 р. Відповідно до довідки № 57 від 15.03.2016 р. ОСОБА_1 призваний з 04.04.2014 р., був виключений з усіх видів забезпечення на підставі наказу командира військової частини № 72 від 22.12.2014 р., так як не прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 після надання йому вихідних днів для вирішення соціально-побутових питань 17.12.2014 року. В розпорядження командира військової частини був зарахований, так як вважався незаконно відсутнім та був виключений з усіх видів забезпечення, за даним фактом відкрито кримінальне провадження.

Як вбачається з відповіді командира військової частини № НОМЕР_1 від 19.04.2016 р. у зв`язку з відкриттям кримінального провадження за ознаками вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.407 КК України, ОСОБА_1 не має права на звільнення відповідно до Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію». Рішення щодо звільнення ОСОБА_1 буде прийнято після розгляду справи Малиновським районним судом м. Одеса за кримінальним провадженням.

Існування кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених ст. ст. 407 ч.3, 407 ч.4 КК України також підтверджено копією обвинувального акту від 16 березня 2016 р.

Відповідно до відповіді військової частини № НОМЕР_1 у зв`язку з відкриттям кримінального провадження за ознаками вчинення злочину передбаченого ч.1ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини) ОСОБА_1 не має права на звільнення відповідно до Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», оскільки не вислужив встановлені строки проходження військової служби за призовом по мобілізації. Інших законних підстав для його звільнення немає.

Також, відповідно до відповіді від 16.09.2016 року військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 07.12.2014 року військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГУ не проходить, знаходиться в розпорядженні командира військової частини. У зв`язку з самовільним залишенням військової частини, командуванню військової частини НОМЕР_1 НГУ місце перебування ОСОБА_1 невідоме.

Крім того, з численних відповідей на звернення військової частини ОСОБА_1 в період з квітня 2016 року по червень 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до військової частини з приводу свого звільнення в запас, але так як він не з`являється до військової частини здійснити його звільнення не надається можливим.

Ст. 119 КЗпП України дійсно передбачає збереження середньої заробітної плати за особами призваними на військову службу під час мобілізації, ст. 4 вказаної статті передбачає збереження за військовослужбовцями, які підлягають звільненню у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу за контрактом.

Відповідно до п. 91-1 Закону України «Про дисциплінарний статут збройних сил України» військовослужбовець, якому повідомлено про підозру у вчиненні ним злочину в сфері службової діяльності підлягає відстороненню від виконання повноважень у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 р. військовослужбовець, стосовно якого винесено постанову про притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочину в сфері службової діяльності підлягає відстороненню від виконання повноважень до розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби :

1. на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу;

2. на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3. поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира;

4. під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5. під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

За таких обставин вбачається невиконання військових обов`язків позивачем з квітня 2015 р. до теперішнього часу, що підтверджується наведеними законодавчими актами, численними відповідями військової частини, відповідно до яких ОСОБА_1 не має права на звільнення відповідно до Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», оскільки не вислужив встановлені строки проходження військової служби за призовом по мобілізації, що обумовлюється положеннями нормативних актів щодо відсторонення від виконання обов`язків військовослужбовців осіб, відносно яких відкрито кримінальне провадження за вчинення службового злочину. Крім того, твердження позивача про те, що він продовжує виконувати обов`язки військовослужбовця суперечить також п.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», так як його перебування поза військовою частиною не може відповідати обов`язам військовослужбовця, з тієї причини, що його фактично було відсторонено від їх виконання з часу передання його в розпорядження командира, крім того місце його перебування в військовій частині невідоме, згідно довідок, з квітня по теперішній час, тому наказ командира з даного приводу також не може існувати.

За таких обставин виникає висновок про безпідставність заявлених вимог в частині стягнення середнього заробітку, а відтак і в частині стягнення моральної шкоди за несвоєчасну виплату середнього заробітку.

У відповідності до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без без задоволення, якщо позивача звільнено від оплати судових витрат, судові витрати понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст.10,11,209,212,214-215,224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» про стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області в 10-денний строк.

Суддя: Г.М. Лазарева