справа № 691/1235/16-ц
провадження № 2/691/620/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Брандальській Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Городищенської міської ради Черкаської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

встановив :

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи Городищенської міської ради Черкаської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане на підставі рішення виконавчого комітету Городищенської міської ради від 18 січня 2005 року №5 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 січня 2005 року №6276221, є власником житлового будинку по АДРЕСА_1. Крім нього в будинку зареєстровані: дружина - ОСОБА_4, теща - ОСОБА_5, мати - ОСОБА_3, донька - ОСОБА_6, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 01 листопада 2016 року №7652. Місце проживання ОСОБА_3 було зареєстроване з його згоди, оскільки у неї були тимчасові проблеми з місцем проживання та реєстрацією в установленому законом порядку. ОСОБА_3 є його матір»ю, то звернулась з проханням зареєструвати її місце проживання у належному йому будинку, а після вирішення проблеми, пообіцяла знятись з реєстрації в добровільному порядку. Питання щодо місця реєстрації та проживання ОСОБА_3 не вирішила і на його неодноразові звернення, добровільно з реєстрації не знялася. В належному йому будинку відповідачка не проживає і не проживала, що підтверджується довідкою, виданою депутатом міської ради. Реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_3 перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися будинком на власний розсуд, а тому прийняв рішення звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив його задоволити, вказавши, що відповідачка у належному йому будинку, не проживала і не проживає, в даний час позбавлений можливості отримати субсидію через реєстрацію відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання на розгляд справи не з'явилася по невідомій суду причині, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 14 листопада 2016 року за №131, від 16 листопада 2016 року за №140, та оголошення про виклик до суду на розгляд справи, яке було розміщено в газеті «Урядовий кур»єр» від 25 листопада 2016 року №222, причину своєї неявки суду не повідомила, як і не надіслала заяв чи то клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду.

На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо реєстрації місця проживання відповідачки по справі. Згідно отриманої відповіді від 29 листопада 2016 року за вх.№6258/16, відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_1 і знятою з реєстрації не значиться.

Згідно ст. 74 ЦПК України, судові повістки про виклик зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місцем проживання фізичної особи - відповідачки. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Третя особа Городищенська міська рада Черкаської області в судове засідання, будучи вчасно та належним чином повідомленою, не з»явилася, але надала лист від 16 листопада 2016 року №908 про розгляд справи без участі представника, зазначивши про відсутність заперечень щодо задоволення позову.

Неявка сторони відповідача та третьої особи не перешкоджає розглядові справи по суті, так як вони повідомлені вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для об'єктивного розгляду і слухає справу у відсутність вказаних сторін.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши позивача, вивчивши лист третьої особи про відсутність заперечень проти задоволення позову, свідчення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_7, які посвідчили, що відповідачка ОСОБА_3, дійсно є матір»ю позивача, але в належному йому будинку не проживала і не проживає, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_1 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 18 січня 2005 року, є власником будинку по АДРЕСА_1 (а.с.7). Дана обставина підтверджується і Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Городищенським виробничим підрозділом Черкаського обласного об»єднаного бюро технічної інвентаризації від 20 січня 2005 року №6276221 (а.с.8). Згідно довідки про склад сім»ї, виданої виконавчим комітетом Городищенської міської ради Черкаської області 01 листопада 2016 року №7652, позивач зареєстрований по АДРЕСА_1 і до складу його сім»ї входять: дружина - ОСОБА_4, теща - ОСОБА_5, мати - ОСОБА_3, донька - ОСОБА_6 (а.с.9). Як вбачається з довідки від 02 листопада 2016 року, складеної депутатом Городищенської міської ради Черкаської області, відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1, але з моменту реєстрації не проживала і не проживає в ньому (а.с.10).

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов»язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об»єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень - остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

За ст. 9 ч.3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону - ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, передбачених ч.3 ст. 71 ЖК України, і даний перелік є вичерпним.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку - ст. 72 Житлового Кодексу України. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано роз'яснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного роз'яснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову. В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Частина 1 ст.405 ЦК України, закріплює право за членами сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім»ї власника свого права користування, яке надає йому ст.405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

З врахуванням вищенаведеного, оцінивши надані суду докази, слід прийти до висновку, що відповідачка втратила право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачу.

Позов підтверджується: копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_1 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 18 січня 2005 року, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Городищенським виробничим підрозділом Черкаського обласного об»єднаного бюро технічної інвентаризації від 20 січня 2005 року №6276221, довідкою виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 01 листопада 2016 року №7652, довідкою депутата Городищенської міської ради Черкаської області від 02 листопада 2016 року.

На підставі наведеного, керуючись ст. 48 Конституції України, Європейською конвенцією «Про захист прав людини та основних свобод», ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України, ст. 9, 61, 71, 72, 107 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 та ст. ст. 10, 11, 13, 14, 57, 60, 209, 212, 214, 215,218,224, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області рішення суду першої інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію рішення направити відповідачці та третій особі, для відому.

Суддя О. М. Савенко