Справа №577/4151/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Буток Т. А.
Номер провадження 22-ц/788/375/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

при секретарі судового засідання - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватної експертно-консультативної комерційної фірми «Автоплюс» на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Приватної експертно-консультативної комерційної фірми «Автоплюс» про стягнення матеріальної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом та в обґрунтування своїх вимог зазначали, що за договором купівлі-продажу автомобіля №010 від 15 травня 2014 року ОСОБА_3 придбала у Приватної експертно-консультативною комерційної фірми «Авто плюс» автомобіль BYD S 6 куз. НОМЕР_1, вартістю 215 990 грн. Їй була видана сервісна книжка, в якій зазначено, що нові автомобілі BYD, які призначені для некомерційного використання, мають гарантію строком 3 роки або 100 000 км пробігу з дня продажу. ОСОБА_3 своєчасно проходила технічне обслуговування автомобіля на технічній базі відповідача, самостійного ремонту чи розборки не вчиняла, автомобіль використовувався виключно для сімейних потреб. 22 вересня 2014 року ОСОБА_3 вимушена була звернутися до відповідача з заявою про гарантійний випадок в зв'язку з постійним горінням на приборній панелі індикатора автомобіля несправності подушки безпеки. В подальшому у процесі експлуатації автомобіля з 22 вересня 2014 року по 30 жовтня 2014 року ОСОБА_3 тричі зверталася на СТО відповідача для усунення цієї несправності автомобіля. Крім того, у липні - серпні 2015 року вона неодноразово зверталася до відповідача із заявою про гарантійний ремонт, оскільки система безключового доступу до автомобіля не працювала, автомобіль декілька разів глох на дорозі і вона вимушена була за допомогою евакуатора транспортувати його спочатку додому, а потім на СТО ПЕККФ «Автоплюс» для проведення гарантійного ремонту. З урахуванням викладених обставин, а також уточнених вимог, позивачі просять суд стягнути з відповідача на їх користь матеріальну шкоду в сумі 6 314 грн. 86 коп., яка пов'язана з витратами на проїзд з м.Конотоп в м.Суми та витратами на транспортування автомобіля до СТО, а також просять стягнути 6000 грн. витрат на правову допомогу. (а.с.1-4, 122)

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПЕККФ «Автоплюс» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 6314 грн. 86 коп. матеріальної шкоди та 3784 грн. 91 коп. витрат на правову допомогу, а всього стягнуто 10 099 грн. 77 коп. (а.с.125-126)

Не погодившись з рішенням суду відповідач ПЕККФ «Автоплюс» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; а також просить стягнути з позивачів на користь ПЕККФ «Автоплюс» 11000 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір за подання апеляційної скарги. В обґрунтування скарги представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції не зробив висновку про відмову в задоволенні або задоволення позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення з відповідача 300000 грн. вартості автомобіля, не вказав в якій частині рішення стосується кожного з позивачів, не вирішив питання розподілу судових витрат. Вважає, що суд безпідставно прийняв докази позивача про реєстрацію ФОП ОСОБА_5, який надавав послуги евакуатора, під час розгляду справи, оскільки до початку розгляду справи такі докази не надавалися, клопотання про допит його в якості свідка не заявлялося, а тому ці докази не можуть бути покладені в основу рішення. Вказує про безпідставність стягнення витрат на правову допомогу, оскільки їх понесення позивачами не підтверджено відповідними доказами, надана ними розписка про отримання кошті не є належним доказом. Також зазначає, що судом безпідставно застосовані до спірних правовідносин положення ст.ст.60, 65 СК України при стягненні на користь позивача ОСОБА_4 витрат на транспортування автомобіля. Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про стягнення з позивачів витрата на правову допомогу в сумі 11000 грн. понесених відповідачем через неправомірність дій позивачів, а тому просить суд стягнути ці витрати на користь відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 15 травня 2014 року між ПЕККФ «Автоплюс» та ОСОБА_3 був укладений договір №010 купівлі-продажу автомобіля, за умов якого остання придбала автомобіль BYD S 6 куз. НОМЕР_1, вартістю 215990 грн. (а.с.5-6, 8, 9, 10).

Вказаний автомобіль BYD S 6 куз. НОМЕР_1 разом з відповідними документами на нього передано ОСОБА_3 відповідно до акта приймання-передачі від 16 травня 2014 року (а.с.7).

Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.78).

Згідно п.5.2 Договору купівлі-продажу продавцем надається гарантія покупцю на товар на умовах, зазначених в угоді по гарантійному обслуговуванню автомобілів, що є невід'ємною частиною цього договору.

В якості уповноваженого постачальника послуг у місті Суми визначено ПЕККФ «Автоплюс».

У зв'язку з необхідністю проведення технічного обслуговування та ремонту автомобіля позивач регулярно, в якості споживача, зверталася до відповідача з метою отримання послуг з технічного обслуговування автомобіля.

22 вересня 2014 року, 03 липня 2015 року та 05 серпня 2015 року під час гарантійного обслуговування автомобіля, позивач ОСОБА_6 зверталася до відповідача з заявами про гарантійні випадки та проведення ремонту автомобіля (а.с.12, 14-20).

У зв'язку з проведенням гарантійного ремонту належного їм транспортного засобу, позивачі здійснили витрати на проїзд автобусом з м.Конотоп в м.Суми в сумі 798 грн. 96 коп., а також витрати на транспортування транспортного засобу евакуатором на СТО у м.Суми 02 липня 2015 року - 2300 грн., 03 серпня 2015 року - 640 грн., 05 серпня 2015 року - 2576 грн., а всього у розмірі 5516 грн. (а.с.23, 24, 26, 27, 29, 30, 31).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, свідоцтва про сплату єдиного податку ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець, види діяльності - оренда автомобілів, діяльність автомобільного вантажного транспорту, функціонування інфраструктури автомобільного та міського транспорту (а.с.83-85).

Згідно з актом обстеження транспортного засобу від 05 серпня 2015 року, складеного комісією у складі працівників ПЕККФ «Автоплюс»: заступника директора ОСОБА_7, в.о. інспектора по Гарантії ОСОБА_8, електрика ОСОБА_9, при проведенні обстеження транспортного засобу BYD S 6 куз. НОМЕР_1 встановлено, що він використовувався за цільовим призначенням, виявлено, що з ладу вийшла система безключового доступу та старт-стоп двигуна. Визначено обсяг заходів, необхідних для усунення виявленого дефекту (а.с.66).

Із Рекламаційного акту від 07 серпня 2015 року вбачається, що виявлені недоліки: несправність системи контролю ключа, кнопки старта та розподілювача панелі приборів, підлягають усуненню в порядку передбаченому «Порядком гарантійного ремонту (обслуговування)» (а.с.67).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальних витрат, пов'язаних з транспортуванням транспортного засобу, суд першої інстанції виходив із того, що для виконання гарантійного ремонту, автомобіль позивачів транспортувався до сервісного пункту у м.Суми евакуатором, послуги якого оплачувались ОСОБА_3, а також позивачами були затрачені кошти для проїзду на автобусі, що підтверджено відповідними доказами, а тому такі витрати споживача повинні компенсуватися за рахунок відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо задоволення цих позовних вимог, з огляду на наступне.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу і дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди, а саме витрат на транспортування транспортного засобу.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права.

Суд правильно послався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до положення ст.22 цього Закону, захист прав споживачів здійснюється судом.

Крім того, відповідно до п.20 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства промислової політики України від 29 грудня 2004 року №721 (далі - Порядок), у разі виявлення у процесі експлуатації ДТЗ недоліку або істотного недоліку Споживач має право звернутися до Виконавця на один з пунктів сервісної мережі, зазначених у Сервісній книжці, за власним вибором. Підставою для розгляду вимоги Споживача щодо виконання гарантійного ремонту ДТЗ є письмова заява Споживача, що складається у довільній формі та має містити опис недоліку, з приводу якого звертається Споживач, а також вимоги Споживача.

Згідно п.21 Порядку для виконання гарантійного ремонту ДТЗ доставляється Споживачем на один із пунктів сервісної мережі з компенсацією Виконавцем (Продавцем, Виробником) Споживачу підтверджених витрат на транспортування ДТЗ.

Якщо неможливо доставити ДТЗ своїм ходом, він транспортується в інший спосіб і доставляється до найближчого пункту сервісної мережі, означеного в Сервісній книжці, Виконавцем. За домовленістю з Виконавцем Споживач за власний рахунок може доставити ДТЗ на гарантійний ремонт до найближчого пункту сервісної мережі. Якщо для усунення недоліку необхідно провести гарантійний ремонт ДТЗ, підтверджені витрати Споживача компенсуються Виконавцем, Продавцем або Виробником.

У разі вимоги Споживача виконати гарантійний ремонт у конкретному сервісному пункті з існуючої в країні мережі витрати на транспортування компенсуються Споживачу лише в частині, що покриває доставку ДТЗ від місця виявлення недоліку в роботі ДТЗ до найближчого сервісного пункту мережі.

Отже, як вбачається з вищевказаного Порядку, підтверджені витрати позивачів на транспортування транспортного засобу повинні компенсуватися відповідачем, як Виконавцем послуг з ремонту ТЗ.

Задовольняючи позов про стягнення матеріальної шкоди, а саме витрат на транспортування транспортного засобу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з цих вимог закону.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду справи позивачами були надані суду докази на підтвердження понесених ними витрат на доставку автомобіля для проведення гарантійного ремонту, а також витрат на проїзд позивачами автобусом до СТО та місця їх проживання.

Ці докази, а саме акти виконаних робіт, чеки про оплату послуг евакуатора, свідоцтво платника податків, витяги з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб, чеки на придбання квитків, є належними та допустимими доказами в контексті положень ст.ст.57-60 ЦПК України, оскільки вони місять інформацію щодо предмета доказування. Оскільки позивачі повинні довести та підтвердити певними засобами доказування ті обставини, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог, а суд відповідно до ст.10 ЦПК України, повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому ці докази у ході розгляду справи були досліджені судом та долучені до матеріалів справи, а тому доводи апеляційної скарги відповідача стосовно порушення судом вимог ст.131 ЦПК України щодо подання доказів, є безпідставними, оскільки суперечать вимогам законодавства і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про відсутність у рішенні висновку суду про відмову в задоволенні або задоволення позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення з відповідача 300000 грн. вартості автомобіля, оскільки в судовому засіданні представником позивачів було заявлене клопотання, підтримане позивачами, про залишення без розгляду позовної заяви в частині розірванні договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення моральної шкоди і ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року позов в цій частині залишено без розгляду (а.с.122, 123). Отже, у зв'язку з залишенням частини позовних вимог без розгляду вони судом не розглядалися, відповідно у рішенні не наводилися щодо них мотиви та не робилися висновки, а тому ці доводи скарги до уваги колегією судді не приймаються.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно безпідставності заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, оскільки він не є стороною договору купівлі-продажу і у нього відсутні будь-які правовідносини з відповідачем та їх задоволення судом першої інстанції з посиланням на вимоги ст.ст.60,65 СК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є такими ж самими, як і доводи, викладені відповідачем в запереченнях проти позову, (а.с.57), які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, представник відповідача не навів і ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення відповідачем норм права.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст.89 ЦПК України, щодо відмови про стягнення з позивачів на користь відповідача витрат на правову допомогу в сумі 11000 грн., оскільки відповідачем не було доведено необґрунтованість дій позивачів щодо заявлених ним позовних вимог, а залишення позивачами без розгляду частини позовних вимог, не може свідчити про неправомірність їх дій чи зловживання своїми процесуальними правами, оскільки в силу ч.2 ст.31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову.

Таким чином з огляду на вище зазначене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачів матеріальної шкоди, а саме підтверджених витрат на транспортування транспортного засобу до пункту сервісної мережі, а тому рішення в цій частині слід залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Однак ухвалюючи рішення, суд першої інстанції також вирішив питання щодо розподілу судових витрат, зокрема стягнув із відповідача на користь позивачів судові витрати на правову допомогу в розмірі 3784,91 грн.

Представник відповідача не погоджуючись із цим, зазначив, що докази якими керувався суд, задовольняючи вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу, є неналежними.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, оскільки дана сума судових витрат була стягнута судом першої інстанції без наявності достатніх доказів на підтвердження цих витрат та з порушенням норм процесуального права, що регулюють дане питання.

Так, статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правовому допомогу входять до витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Виходячи із змісту статей 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та адвокатом Черняк М.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.45-47). Однак, відомості про те, що остання була допущена до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, в матеріалах справи відсутні.

Із журналу судових засідань від 16 вересня 2015 року, 01 жовтня 2015 року, 12 листопада 2015 року, 29 грудня 2015 року вбачається, що Черняк М.В. брала участь у справі як представник позивачів, а не особа, яка надає правову допомогу. (а.с.70-71,87-88, 102, 123)

В матеріалах справи відсутні акти виконаних робіт, обґрунтований розрахунок вартості правової допомоги та документи, які підтверджують сплату таких витрат.

За таких обставин, враховуючи викладене та відсутність доказів і розрахунків сплати позивачами витрат на правову допомогу, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, а тому рішення суду в цій частині на підставі п.1 , 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватної експертно-консультативної комерційної фірми «Автоплюс» задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року в частині стягнення з Приватної експертно-консультативної комерційної фірми «Автоплюс» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги у сумі 3 784 грн. 91 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -