Справа № 236/2956/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Саржевської І. В.,

за участю секретаря Білоус Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Об*єднаної територіальної громади м. Лиман Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2016 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Об*єднаної територіальної громади м. Лиман Донецької області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с. 3-4).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з*явилась, просить справу розглянути без її участі, позов задовольнити, про що до суду надала відповідну заяву.

Представник відповідача Об*єднаної територіальнох громади м. Лиман, судом повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але для участі в судовому засіданні не прибув, заперечень проти задоволення позову висловлено не було, до суду надійшла заява з проханням розглянути справу у відсутності відповідача( а.с. 17-18).

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що 20.07.1993 року помер ОСОБА_2, чоловік позивача (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в смт. Ямпіль, Лиманського району, Донецької області, вул. Полунична (колишня вул. Комсомольська), 4(а.с. 8-10).

Житловий будинок з господарськими будівлями належав ОСОБА_2 на підставі договору на право будівлі будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого 29.03.1954 року державним нотаріусом державної нотаріальної контори м. Красний Лиман за реєстром № 1791 (а.с. 8-9).

Після смерті ОСОБА_2 спадкоємцем першої черги на право спадкування, яка прийняла спадщину, є його дружина - ОСОБА_1 (а.с. 7), яка проживала разом з спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, що відповідно до ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини) вважається прийняттям спадщини (а.с. 12).

Згідно ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини), ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги за законом. Інші спадкоємціза законом, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2, який помер 20.07.1993 року, відсутні (а.с. 20).

До теперішнього часу право власності на вказаний житловий будинок (тобто вказаний договір) не зареєстровано, у в тому числі і в порядку ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року.

На теперішній час отримати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 не має можливості.

Постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори від 08.12.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Державним нотаріусом обгрунтовано на підставі п. 4.15 гл. 10, п. 1 гл. 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 відмовлено позивачу у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку та житловий будинок, бо нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства та інше. В такому разі на підставі ст. 5 Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року, нотаріус зобов*язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії.

Але суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняєься, а припиняється відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті.

Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним.

Так на момент будівництва спадкодавцем житлового будинку з господарськими спорудами державна реєстрація права власності на житлові будинки та споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та садиб в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства УРСР від 31.10.1966 року, яка встратила силу на підставі наказу Держилкомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженим Міністерством юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстрованим в МЮ України 18.02.2002 року за № 157/6445 з наступними змінами та доповненнями. Вказані акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак виникнення права власності на вказані будівлі та споруди не залежало від їх державної реєстрації до моменту набрання чинності ЦК України ( в редакції 2003 року) та Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року.

Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч. 5-6 ст. 41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Тому суд вважає, що спадкодавець на законних підставах володів спірним житловим будинком з господарськими спорудами, розташованим в смт. Ямпіль, Лиманського району, Донецької області, вул. Полунична (колишня вул. Комсомольська), 4.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI Про судоустрій і статус суддів суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У зв*язку з цим суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 25, 182, 328, 392, 1216, 1218, 1258, 1261, 1268, 1297, 1298 ЦК України, ст. 529, 549 ЦК України ( в редакції 1963 року), ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, право власності на спадкове майно за законом, яке залишилось після смерті її чоловіка - ОСОБА_2, який помер 20.07.1993 року, та складається з:

житлового будинку, загальною площею 48.3 кв.м., в т.ч. житловою площею 29.4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами - сарай Б, колодязь К, який розташований за адресою: смт. Ямпіль, Лиманського району, Донецької області, вул. Полунична, б. 4 (чотири).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: