АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Васильєва Н.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» - Громового Олега Валентиновича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та реєстраційного посвідчення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу від 12.02.2008 року та від 05.12.2008 року нежитлового приміщення АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнати недійсним реєстраційне посвідчення № 8817-п від 02.03.2009 року про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Видавничий дім «Толока» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ТОВ «Видавничий дім «Толока» Громовий О.В. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та не всебічним їх дослідженням.

Вказує на те, судом першої інстанції не засосовані норми права щодо недійсності правочинів, хоча такі правові приписи підлягали застосування до вказаних правовідносин. Зокрема, судом безпідставно не застосовані положення статтей 203, 220, 228 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю. в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду спраави були повідомлені належним сином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.08.2006 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ТОВ «Сантана», ДП «Укрінвестбуд» та визнано за ОСОБА_3 право власності на офісне приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 115,9 кв.м.

На підставі вказаного рішення право власності на офісне приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 в Київському бюро технічної інвентаризації 05.02.2008 року в реєстровій книзі під номером 167п-32 за реєстровим номером 8817-п.

12.02.2008 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 купила вказане нерухоме майно. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за реєстровим номером 1256.

05.12.2008 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 купила приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 115,9 кв.м. Даний договір купівлі - продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за тим самим реєстровим номером 1256.

Позивач оспорює вказані договори та вважає їх недійсними у зв'язку з відсутністю волевиявлення сторін під час їх укладання та з підстав їх нікчемності відповідно до ст. ст. 220 та 228 ЦК України.

Законність вищезазначених договорів у судовому порядку оспорював ОСОБА_3, де третьою особою у справі було залучено ТОВ «Видавничий дім «Толока».

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2015 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 12.02.2008 року та від 05.12.2008 року нежитлового приміщення АДРЕСА_1, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі ОСОБА_5, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за №1256 скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі ОСОБА_5, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за №1256 від 12.02.2008 року та 5.12.2008 року відмовлено.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

При розгляді вищевказаної справи апеляційним судом було встановлено наступне.

Судом першої інстанції встановлено і ОСОБА_3 підтвердив це, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке фактично мало місце 05.12.2008 року він підписав у приватного нотаріуса Перевертуна О.Ю. два договори купівлі-продажу нежитлового приміщення і це було його вільне волевиявлення. Нежиле приміщення було зареєстровано за ним і при укладенні договору купівлі-продажу він мав право ним розпорядитися. Ним же був підписаний і акт передачі цього нежитлового приміщення.

Ці обставини підтвердив і представник ОСОБА_2

Крім того, ОСОБА_3 пояснив, що всі перемовини щодо укладення договору купівлі-продажу приміщення вів за його усним дорученням ОСОБА_6, якому він довіряв і передав всі документи. Всі істотні умови договору купівлі-продажу, в тому числі і ціна в 400000 доларів США була узгоджена.

Після укладення договору купівлі-продажу всі документи забрав ОСОБА_6 і не повернув йому ні документів, ні отриманих від продажу приміщення коштів.

З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 4.12.2008 року ОСОБА_6 зобов'язався виплатити ОСОБА_3 50% від загальної вартості проданого об'єкта, за мінусом витрат, після оформленні відповідних документів.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 виконала умови договору, сплатила за придбане приміщення кошти і це приміщення було зареєстровано на її ім'я.

Цим самим ОСОБА_2 підтвердила своє волевиявлення на придбання нежитлового приміщення. З її сторони не було жодних дій щодо введення ОСОБА_3 в оману, а договір не є фіктивним. Позивач реально продавав приміщення, а відповідач придбала його для себе і зареєструвала на своє ім'я, що спростовує доводи ОСОБА_3, що договори є фіктивними та, що відповідач ввела його в оману при укладенні договору купівлі-продажу, як і висновки суду першої інстанції щодо відсутності волевиявлення сторін на укладення цього договору.

У процесі розгляду справи також встановлено, що спірне нежитлове приміщення без відома ОСОБА_2 було продано третій особі ТОВ «Видавничий дім «Толока», яке на даний час є власником приміщення.

За заявою ОСОБА_2 про вчинення злочину 10.01.2013 року було відкрито кримінальне провадження.

У Солом'янському районному суді м. Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань по обвинуваченню ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст. 190, ч.2 ст.209, ч.3 ст.358, ч.4 ст. 358 КК України.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 02.03.2009 року зареєструвала право власності на підставі договору купівлі-продажу спірного приміщення у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна» за № 8817-п.

Вищевказані обставини свідчать про волевиявлення відповідача ОСОБА_2 яке було спрямоване на реальне настання правових наслідків, а саме на придбання права власності на спірне нерухоме майно.

Щодо посилання апелянта на висновки Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-127цс13 від 18.12.2013 року та № 6-118цс13 від 25.12.2013 року, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обствини, а також наявне однакове матеріально - правове регулювання спірних правовідносин. Разом з тим, у вищевказаних рішеннях сторона договору оренди заперечувала свою волю на укладення договору.

В даній же справі, навпаки, відповідач ОСОБА_2 стверджувала, що у неї була воля на укладення договору купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1, на виконання зазначеного договору відповідач ОСОБА_2 сплатила грошові кошти за спірне майно, та належним чином набула право власності на нього, здійснивши державну реєстрацію спірного правочину. Наявність волевиявлення та наявність внутрішньої волі на досягнення сторонами договору згоди з усіх істотних умов договору та на реальне настання наслідків правочину було встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 757/22073/13-ц, яке має преюдиційне значення у даній цивільній справі.

Таким чином, суд надав правову оцінку обставинам, які мали місце при укладенні договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та судом встановлено, що при укладенні договорів купівлі - продажу у сторін було волевиявлення на вчинення даного правочину, продавець ОСОБА_3 реально продавав, а покупець ОСОБА_2 придбала вказане майно для себе і зареєструвала на своє ім'я, а також встановив, що воно в подальшому вибуло з володіння ОСОБА_2 не з її волі та без її відома.

А відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договорів купівлі-продажу спірного приміщення недійсними за ст.203 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 25.04.2009 року було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_8 купила нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за 500000 грн., який

був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПеревертуномО.Ю. в реєстрі номер 382.

Як вбачається з пояснень даних в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_9, остання не продавала ОСОБА_8 нежитлове приміщення, не отримувала грошей, не підписувала договір купівлі-продажу.

16.11.2009 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_8 продала, а ТОВ «Видавничий дім «Толока» купило нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за 602700 грн. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С. у реєстрі номером 133.

Вподальшому ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними вказаних договорів та до правоохоронних органів щодо скоєння кримінального правопорушення групою осіб про незаконне заволодіння її приватним майном.

У зв'язку з цим було порушено кримінальне провадження номер 0000034, де вона була визнана потерпілою, а ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва в задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання його потерпілим у даному кримінальному провадженні було відмовлено.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 26.12.2013 року стосовно обвинуваченого Перевертуна О.Ю. кримінальне провадження закрито у зв'язку зі спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності, що не є реабілітуючими підставами.

Також судом встановлено, що 09.09.2008 року рішенням Печерського районного суду м. Києва, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2008 року, за ВАТ КБ «Надра» визнано право власності на офісне приміщення АДРЕСА_1.

Ухвалою Верховного Суду України від 05.12.2008 року було зупинено виконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 09.09.2008 року.

Рішенням Верховного Суду України від 28.01.2009 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.09. 2008 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2008 року скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ТОВ «Сантана» передати у власність ОСОБА_3 офісне приміщення АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням Верховного Суду України встановлено, що ОСОБА_3 виконав свої зобов'язання за договором, а тому відповідно до ст.ст. 328, 331 ЦК України після введення будинку в експлуатацію набув права власності на офісне приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дане рішення не впливає на момент виникнення права власності на спірне приміщення у відповідача ОСОБА_3, а лише підтверджує факт його виникнення у 2004 році.

Частиною 2 ст.331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

На момент укладення спірного договору купівлі - продажу 05.12.2008 року за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності в державному реєстрі правочинів № 6807513 від 05.12.2008 року.

Як встановлено судом на час укладення договору купівлі - продажу від 05.12.2008 року заборони на відчудження спірного майна були відсутні.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постанов лених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості, основних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо).

Як роз'яснено в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Об'єктивна ознака такого правочину повинна вказувати на його суперечність публічно - правовим актам держави (Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного законодавства тощо), які визначають основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави.

Суб'єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, повинна полягати у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату та вказувати на умисне його вчинення.

Оспорювані договори, за своїм змістом є правочином, а саме - юридичною дією, спрямованою на досягнення цивільно - правового результату, а саме переходу права власності від відповідача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_2 Ці договори не містять умов, спрямованих на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, або умов, спрямованих на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу (стаття 14 Конституції України). Спірні правочини не спрямований на відчуження викраденого майна та не порушує правового режиму вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції безпідставно не було застосовано положення ст.228 ЦК України, так як позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 05.12.2008 року є нікчемним, оскільки відповідач ОСОБА_3 уклав його всупереч рішенню Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2008 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2008 року, за яким за ВАТ КБ «Надра» було визнано право власності на спірне нежитлове приміщення колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірні правочини не спрямовані на відчуження викраденого майна, не порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 05.12.2008 року власником спірного приміщення був саме відповідач ОСОБА_3

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2008 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2018 року у справі № 22-8914, було скасоване рішенням Верховного Суду України від 28.01.2009 року, а отже зазначені судові рішення не породжували жодних правових наслідків з моменту їх ухвалення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що наміри сторін оспорюваних договорів не були спрямовані на порушення конституційних прав позивача або на незаконне заволодіння його майном, при цьому позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає порушення його конституційних прав або яким чином спірний договір купівлі- продажу спрямований на незаконне заволодіння його майном.

При цому позивачем відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження того, що спірний правочини є таким, що порушує публічний порядок та, за сукупності об'єктивної та суб'єктивної ознак, підпадає під дію ст. 228 ЦК України та останнім не доведено існування умислу сторін (сторони) на досягнення протизаконного результату та не доведено вину відповідачів, у зв'язку з чим, підстави для визнання договору купівлі-продажу від 05.12.2008 року нікчемним у відповідності до ст. 228 ЦК України - відсутні.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо визнання спірних договорів недійсними за ст.220 ЦК України з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нотаріус, який вчиняє дії по посвідченню правочину, не є стороною досягнутої між учасниками договору угоди, і при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод, нотаріуси в розумінні ст.ст. 26, 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична зацікавленість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

Договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 від 05.12.2008 року був посвідчений нотаріально, сторони не ухилялися від його нотаріального посвідчення, натомість, вони узгодили всі істотні умови, вчинили всі необхідні дії для чинності даного правочину та бажали настання правових наслідків його укладення.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 5 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, права яких вже були порушені вчиненням правочину на момент звернення до суду. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Як вбачається з пояснень представника позивача даний позов позивачем подано у зв'язку з пред'явленням ОСОБА_2 до ТОВ «Видавничий дім «Толока» позову про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача про те, що подання позову ОСОБА_2 не можна вважати подією, яка свідчить про порушення або оспорювання права, а тому таке право апелянта за позовом у даній справі не підлягає захисту шляхом визнання договору купівлі - продажу недійсним, строною якого апелянт не був.Позов у даній справі не містить вимог позивача про захист свого порушеного права та даний позов не захищає ( не поновлює) порушене право власності позивача як власника, оскільки у видадку задоволення його вимог нівелюється правові правові підстави набуття ним права власності.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання договорів та реєстраційного посвідчення недійсними.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позовів повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справв доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» - Громового Олега Валентиновича відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді