Справа №317/997/16-ц
№п 2/317/498/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Яркіної С.В.

за участю:

секретаря Ігнатченко Ю.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 25.06.2008 року, укладений між ним і відповідачем.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам закону відповідно до ст.ст.203, 215 ЦПК України, оскільки не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та всіх додаткових витрат, при укладенні договору йому не було повідомлено про сукупну вартість кредиту, вартість послуг Банку під час зміни процентної ставки, вид і предмет кожної супутньої послуги.

В судовому засіданні позивач підтримав позов, з підстав, викладених у ньому. Пояснив, що спірним кредитним договором було зазначено про відповідні відсотки у розмірі 9,5 % річних, відповідно до чого реальне здорожчання кредиту та кінцева сукупна вартість для нього були вирішальними у прийнятті ним рішення щодо укладення даного кредитного договору. Однак в дійсності, повідомлена йому сума абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому та процентному виразі не відповідає тому, шо було оголошено йому при укладанні договору, та є набагато більшою. На підтвердження цього, позивач надав суду порівняльну таблицю платежів за сукупною вартістю, що на його думку, підтверджує зміну умов договору в односторонньому порядку. Відтак позивач зазначає, що сукупна вартість кредиту фактично збільшена на суму в розмірі 22 755, 85 грн, яка складається з наступних платежів:

-Комісія за видачу кредиту 8 181,00 грн;

-Страхові платежі, щорічні 12 374,85 грн;

-Нотаріальні послуги 1 200,00 грн;

Проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення 1 000,00 грн, які не передбачені на його думку ні умовами договору, ні графіком платежів.

Окрім того, в своїх поясненнях ОСОБА_1 посилається й на те, що він не був ознайомлений з інформаційним листом, що суперечить чинному законодавству.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні, тому як вважає, що жодних порушень вимог діючого законодавства при укладенні оскаржуваного кредитного договору допущено не було. Крім того зазначив, що позивач після укладення кредитного договору почав сумлінного його виконувати та сплачувати проценти за користування кредитом, укладав з Банком Додаткові угоди, якими було змінено строк виплати процентів та графік погашення кредиту, тобто позивача з самого початку укладення договору повністю влаштовували його умови, до суду його змусило звернутись значне погіршення його матеріального становища та підвищення курсу долару, через яке він не в змозі виконувати зобов'язання перед Банком.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст., 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 25.06.2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у іноземній валюті в сумі 81 000,00 доларів США, зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором (а.с.8). Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 392825,70 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Строк повернення кредиту до 26.06.2023 року. За використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 9,5% річних.

Відповідно до п. 2 1 кредитного договору, виконання зобовязань позичальника за даним договором забезпечується заставою нерухомого майна однокімнатної квартири №32 в буд. 22А по бул. Центральному в м.Запоріжжя, яка є власністю ОСОБА_1.

Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів»№ 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року (далі за текстом Закон).

Законом встановлені певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст.18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно-наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів убачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Судом встановлено, що в кредитному договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця АКІБ «УкрСиббанк»; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, в сумі 81 000,00 долларів США, що дорівнює еквіваленту 392 825,70 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку і на умовах, зазначених в даному Кредитному договорі. Пунктом 1.2.2 договору визначено строк кредитування позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 26 червня 2023 року.

За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 9,5% річних протягом перших 30 календарних днів, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору; нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України.

Розділами 3-6 кредитного договору визначені права та обов'язки сторін. Так, пунктом 6.2 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а пунктом 4.8 передбачений його обов'язок застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року. Розділом 7 договору встановлено відповідальність сторін. Сукупна вартість кредиту визначається «Графіком погашення платежів», яка є невід'ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту (Додаток № 2), з яким позивач був ознайомлений та підписав його. Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ.

Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Як встановлено в судовому засіданні Додатковою угодою №1 змінений строк сплати процентів. Додатком № 1 до Договору про надання споживчого кредиту визначений графік погашення кредиту, який є невід'ємною його частиною. (а.с. 143).

До Договору про надання споживчого кредиту також було укладено додаткову угоду №3 від 23.07.2009 року, якою було змінено графік погашення кредитку. Додатком №1 до Додаткової угоди № 3 було визначено графік погашення кредиту (а.с. 148).

Як вбачається зі змісту договору, додаткових угод та додатків до нього, в Кредитному договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем ОСОБА_1, додатків до Кредитного договору та Додаткових угод до нього.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_1 на укладення кредитного договору (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору про надання споживчого кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов Договору про надання споживчого кредиту та підписанням додаткових угод до нього позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору про надання споживчого кредиту. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що сума абсолютного значення здорожчання кредиту не відповідає первісно запропонованим умовам при укладанні даного договору, оскільки умовами Договору про надання споживчого кредиту передбачена можливість такого збільшення лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, а порівняльна таблиця платежів за сукупною вартістю, яка була надана позивачем, не знаходить своїх підтверджень. Так позивач, зазначає, що сукупна вартість кредиту фактично збільшена на суму в розмірі 22 755, 85 грн, яка складається з наступних платежів:

-Комісія за видачу кредиту 8 181,00 грн;

-Страхові платежі, щорічні 12 374,85 грн;

-Нотаріальні послуги 1 200,00 грн;

-Проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення 1 000,00 грн.

В матеріалах справи містяться Додатки №3, №4 «Тарифи Банку» до Кредитного договору про надання споживчого кредиту №0 від 25 червня 2008 року, які визначають розміри комісійних виплат за надання кредиту, управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта( окрім пролонгації та збільшення ліміту кредиту), управління кредитом в внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта(при пролонгації), управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта ( при зміні обєкту нерухомості протягом перших 18 місяців), управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта ( при зниженні ставки за договором, якщо раніше було підвищення ставки за прострочення більше 30 днів), з якими позивач був ознайомлений та згоден, що підтверджується його підписом на цих документах.

Пунктом 1.3.5 Договору про надання споживчого кредиту встановлено обов'язок позичальника сплатити банку комісію, а пунктом 6.2 передбачено право позичальника на дострокове погашення кредиту без несення додаткових витрат, а також передбачена можливість вирішення питання щодо перенесення термінів погашення заборгованості за договором у випадку виникнення тимчасових фінансових або інших ускладнень з незалежних від позичальника обставин.

Окрім того, відповідно до п. 3.4.4. Кредитного договору, позичальник зобовязується не пізніше дати закінчення договору страхування майна предмету застави здійснювати подальше щорічне страхування предмету застави на користь Банку в рекомендованій Банком страховій компанії строком не менше, ніж на один календарний рік. Як вбачається із договору, позивач був з ним ознайомлений та згоден, що підтверджується підписом останнього на кожній сторінці спірного договору.

Посилання позивача на те, що сукупну вартість кредиту було збільшено також за рахунок проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення, спростовується тим, що дана оцінка проводилась до укладення спірного Кредитного договору, а відтак вона не входить до сукупної вартості кредиту.

Окрім того, в порівняльній таблиці платежів за сукупною вартістю позивач посилається і на наявність нотаріальних послуг, однак суд не бере це до уваги, тому як сплата саме позивачем нотаріальних послуг нічим не підтверджується.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та банкетного характеру зобов'язання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними.

За таких обставин, посилання ОСОБА_1, що договір містить приховані платежі, що містяться в порівняльній таблиці платежів за сукупною вартістю, долученою до матеріалів справи позивачем, не ґрунтується на матеріалах справи, так як відсутні докази понесення позивачем всупереч його волі додаткових витрат, не передбачених договором.

Посилання позивача, на те що він не був ознайомлений з інформаційним листом, всупереч вимогам законодавства, спростовується наступним.

Як вбачається зі змісту п. 7.13 кредитного договору позичальник, підписавши договір, підтвердив, що всі умови даного кредитного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема,Закону України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, додаткових угод до нього, Кредитному договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання ОСОБА_1 в обґрунтування недійсності Договору про надання споживчого кредиту на обставини, які стосуються виконання його умов, зокрема і витрат, пов'язаних з проведенням конвертаційної операції по продажу доларів США за його дорученням, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

З огляду на викладені обставини, суд не знаходить підстав для визнання Договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.06.2008р, додаткових угод до нього, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.08.2006 р. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С.В.Яркіна