АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_4, звернувся до суду з апеляційними скаргами, в яких просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 12.09.2016 року і ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 в її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а. с. 88-91,156-157/.

Зазначеним рішенням суду від 29.03.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Суд виселив ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1, визначивши порядок користування належною їй ? частиною вказаної квартири та встановивши за ОСОБА_3 право користування кімнатою площею 15,1 кв. м, а місця загального користування залишивши в спільному користуванні співвласників.

Також, суд зобов'язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від вказаної квартири.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 974,40 грн. / а. с. 78-79 /.

Додатковим рішенням від 12.09.2016 року суд першої інстанції виклав в наступній редакції абзац перший резолютивної частині рішення від 29.03.2016 року:

«Вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,6 кв. м, житловою площею - 49,0 кв. м, яка складається із : 1-коридору площею 7,8 кв. м; 2-кухні площею 8,4 кв. м; 3-житлової площею 15,1 кв. м; 4-житдлової площею 12,1 кв. м; 5-кладової площею 0,5 кв. м; 6-ванної площею 2,7 кв. м; 7-туалету площею 1,2 кв. м.; 8-кладової площею 5,7 кв. м; І-лоджії площею 5,6 кв. м; із встановленням наступного порядку користування квартирою:

-в користування ОСОБА_3 виділити житлову кімнату «3» площею 15,1 кв. м з лоджією «І» площею 5,6 кв. м;

-в користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату «4» площею 12,1 кв. м;

-в загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити 1-коридору площею 7,8 кв. м; 2-кухню площею 8,4 кв. м; 5-кладову площею 0,5 кв. м; 6-ванну площею 2,7 кв. м; 7-туалет площею 1,2 кв. м.; 8-кладову площею 5,7 кв. м» / а. с.150-151 /.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.2010 року (виданого Першою дніпропетровською державною нотконторою та зареєстрованого в реєстрі контори за № 1-2175) ОСОБА_3 є власницею ? частини квартири і це її право зареєстроване 22.08.2010 року в Державному реєстрі про реєстрації права власності на нерухоме майно / а. с. 20,13-16 /.

Позивачка ОСОБА_3 успадкувала цю квартиру після смерті свого діда ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, і з 22.05.2015 року позивачка зареєстрована в спірній квартирі та з цього часу оплачує комунальні послуги / а. с. 10-11, 26-28 /.

Позивачка заміжня, проживає зі своїм чоловіком ОСОБА_6 та малолітньою донькою ОСОБА_7, 16.02.2012 року / а. с. 34-35 /.

Відповідач ОСОБА_2, як і позивачка ОСОБА_3, згідно договору дарування від 09.12.2011 року (посвідченого в нотаріальному порядку - Першою дніпропетровською державною нотконторою) є власником ? частини квартири АДРЕСА_1 і це його право зареєстроване 13.01.2012 року в Державному реєстрі про реєстрації права власності на нерухоме майно / а. с. 13-15 /.

Відповідач зареєстрований в АДРЕСА_2, не одружений і дітей не має.

Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ДМБТІ» 14.05.2010 року, квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, загальною площею 54,6 кв. м і житловою площею 27,2 кв. м, та складається із : коридору-1 площею 7,8 кв. м; кухні-2 площею 8,4 кв. м; житлової кімнати-3 площею 15,1 кв. м; житлової кімна-4 площею 12,1 кв. м; кладової-5 площею 0,5 кв. м; ванної кімнати-6 площею 2,7 кв. м; туалету-7 площею 1,2 кв. м.; кладової-8 площею 5,7 кв. м; лоджії-І площею 5,6 кв. м / а. с. 21-25 /. Обидві житлові кімнати є ізольованими, а вихід на лоджію обладнаний з житлової кімнати 15,1 кв. м.

У зв'язку з перешкоджанням ОСОБА_2 у доступі та користуванні ОСОБА_3 квартирою, що належить їм обом на праві спільної часткової власності, остання неодноразово зверталась до правоохоронних органів з відповідними заявами, які встановили та підтвердили факт перешкоди ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 у доступі до квартири у зв'язку із заміною дверей та замків / а. с. 29-32 /.

Позивачка 15.07.2015 року письмово (телеграмою) повідомила відповідача про те, що вона бажає вселитися в спірну квартиру і попросила його забезпечити її доступ до квартири 20.07.2015 року, але це звернення залишене відповідачем поза увагою / а. с. 33 /.

Відповідно до ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України - члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідач проти вселення позивачки в спірну квартиру заперечує.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК Українип передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

При вище викладених обставинах справи та нормам матеріального права суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище викладених обставинах справи суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції, є незаконним, оскільки, виходячи з розмірів житлових кімнат (15.1 кв. м. та 12,1 кв. м), неможливо встановити порядок користування спірною квартирою, так як він-відповідач не згодний на виділення йому меншої кімнати та виділення позивачці більшої кімнати з лоджією виділено, - не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Як визначено ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Однак, позивачка, будучи співвласницею спірної квартири, позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належною їй ? частиною квартири, зокрема проживати в ній, так як відповідач одноосібно користується цією квартирою, а тому, в силу ст. 391 ЦК України, ОСОБА_3 звернулася до суду з позов щодо усунення порушення її прав власника і просила, зокрема, визначити і порядок користування спірною квартирою, оскільки вона не має іншого житла, а спірна квартира має дві ізольовані кімнати, та, з урахуванням тієї обставини, що вона має малолітню доньку, - просила виділити їй в користування більшу кімнату.

Спірна двокімнатна квартира (загальною площею 54,6 кв. м і житловою - 27,2 кв. м) знаходиться на 11 поверсі багатоповерхового будинку, а отже її поділ в натурі неможливий, так як неможливо виділити сторонам ізольовані та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, але між сторонами виник спір щодо користування квартирою, яка знаходиться в спільній частковій власності сторін, у зв'язку з чим ОСОБА_3 і звернулася до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою і ці вимоги відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.14 постанови Пленуму № 20 від 22.12.1995 року (з послідуючими змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності», - якщо квартиру, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, неможливо поділити в натурі, то в такому випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився, що виходячи з дійсних обставин справи та технічної характеристики спірної квартири, - можливо усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визначення порядку користування квартирою з урахуванням частки кожного із сторін та їх інтересів.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: