Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Журавель В.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні, визнання договору дарування недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частку спільного нерухомого майна, визнання договору дарування квартири недійсним та визначення порядку користування житловим приміщенням.

Зазначала, що з 24 травня 1987 року по 29 квітня 2014 року вона проживала з відповідачем ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу спочатку в його будинку у м. Миколаєві, а після продажу будинку у 1997 році в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1. У 1998 році вона зареєструвала у своїй квартирі відповідача та його брата інваліда. Протягом вказаного часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, піклувалися про одне одного. Обсяг її вкладень у спільний бюджет був більшим, оскільки вона працювала за кордоном у Турції та Італії і пересилала зароблені кошти відповідачу на життєві потреби. При цьому він іншого доходу, крім пенсії, у цей період не мав.

В 1999 році вона продала квартиру АДРЕСА_1. Після чого стали проживати у придбаній за біржовою угодою від 15 грудня 1998 року за спільні кошти та оформленій на ім'я відповідача квартирі АДРЕСА_2. В цей період вони також мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, мали спільні права та обов'язки притаманні подружжю.

У січні 2003 року відповідач продав квартиру АДРЕСА_2, а 27 березня 2003 року вони за спільні кошти придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, зареєструвавши її на ОСОБА_4 Після повернення з Італії, де вона перебувала за трудовим контрактом, відповідач зареєстрував її постійне проживання у цій квартирі.

Посилаючись на викладені обставини, позивач зазначала, що квартира є об'єктом права спільної сумісної власності, просила про задоволення позовних вимог та визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири, а також визначення порядку користування нею.

28 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування усієї квартири ОСОБА_4 своїй доньці ОСОБА_5 як такого, що порушує її право спільної сумісної власності.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу з травня 1987 року по квітень 2014 року.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 04 липня 2014 року. У задоволенні позовних вимог про визнання порядку користування житлом відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_3 набута ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок спільної участі коштами у її придбанні, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 почали спільно проживати з 1987 року, зокрема відповідач поселився квартирі ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 На прохання відповідача у квартирі був поселений і його непрацездатний брат. Після продажу у 1999 році квартири по АДРЕСА_1 стали проживати у придбаній 15 грудня 1998 року за спільні кошти та оформленій на ОСОБА_4 квартирі по АДРЕСА_2. В цей період вони також мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, мали спільні права та обов'язки, притаманні подружжю. В січні 2003 року відповідач продав квартиру по АДРЕСА_2, а згодом 27 березня 2003 року сторони за спільні кошти придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 зареєструвавши її на ОСОБА_4 Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін, свідченнями свідків про обставини спільного сімейного життя ведення спільного господарства та придбання квартири за спільні кошти.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Як вбачається зі змісту п. 3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, продаж вчинено за 15 000 грн, які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору.

Таким чином, на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3, позивач мала надати докази, із яких можливо встановити факт внесення нею 7 500 грн у рахунок оплати Ѕ вартості квартири (передачі цієї суми продавцям; перерахунок або передача ОСОБА_4, який підписував договір як покупець).

Поклавши в основу своїх висновків (на спростування доводів апеляційної скарги щодо джерела набуття спірної квартири) свідчення свідків, апеляційний суд не оцінив ці покази як доказ у справі за правилами ст. 212 ЦПК України на предмет допустимості, достовірності й достатності. Суд не дослідив, чи можуть свідчення свідків підтверджувати обставини участі коштами у придбанні майна, та зокрема розмір цієї участі, оскільки саме розмір спільного внеску формує частку позивача у спірній квартирі.

Крім того, встановлення факту спільного проживання однією сім'єю відповідно до ст. 234 ЦПК України, ст. 74 СК України стосується правовідносин, які виникли після 01 січня 2004 року. Встановивши факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу з травня 1987 року, суд першої інстанції не мотивував такий висновок посиланням на норму права, що визначає необхідність встановлення такого факту до 01 січня 2004 року. Апеляційний суд при перевірці цього рішення таких мотивів також не наводить.

Враховуючи залежність вирішення справи у частині оспорення договору дарування спірної квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 04 липня 2014 року, від правильності вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні, у цій частині ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

У частині вирішення позову ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням підстав для скасування судових рішень у касаційній скарзі не наведено, необхідності виходу за межі касаційної скарги не вбачається, а тому в цій частині судові рішення у справі залишаються без змін за ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 липня 2015 року скасувати у частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні, визнання договору дарування недійсним, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим приміщенням рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

В.І. Журавель

О.В. Попович

В.О. Савченко