Справа №489/5241/15-ц 25.03.2016 250316 25.03.2016
Провадження №22-ц/784/331/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції - Спінчевська Н.А.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду - Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів : Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва 19 листопада 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ( далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

04 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 07 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 14/051/07-Z, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 93 400 грн. з розрахунку 20% річних за користування кредитом на строк до 06 травня 2012 року включно.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, цього ж дня між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку було передано належну їй на підставі договору купівлі - продажу від 11 вересня 1998 року квартиру АДРЕСА_1.

Між тим, позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, чим порушив умови кредитного договору.

Відповідно до укладеного 26 червня 2013 року договору купівлі - продажу прав вимоги, ПАТ«Кредитпромбанк» передав ( відступив) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, набувши права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Станом на 15 липня 2015 року заборгованість склала 65 794 грн. 49 коп., з яких тіло кредиту - 39 299 грн.16 коп., пеня 25 136 грн. 59 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу -1304 грн.86 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 53 грн.88 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 14/051/07-Z від 07 травня 2007 року у розмірі 65 794 грн. 49 коп., з яких тіло кредиту - 39 299 грн.16 коп., пеня - 25 136 грн. 59 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1304 грн.86 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 53 грн.88 коп., звернути стягнення на заставлене майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 22.4 кв.м., житловою площею 12.3 кв.м. та яка належать ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу зареєстрованого Універсальною Товарною біржею «Віконт-Т» від 11 вересня 1998 року, визнавши за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вищевказану квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6, зазначаючи про законність рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зокрема, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, як новий кредитор, посилаючись на неналежне виконання відповідачами покладених на них зобов'язань, існування заборгованості за кредитним договором, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів заявленого розміру заборгованості відповідача,а також те, що він є співмірним вартості іпотечного майна та завдає йому збитків.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального права та без з'ясуванню обставин, що мають значення по справі.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 07 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариство «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 14/051/07-Z, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 93 400 грн. з розрахунку 20% річних за користування кредитом на строк до 06 травня 2012 року включно ( а.с. 8-12).

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, цього ж дня між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку було передано належну останній на підставі договору купівлі - продажу від 11 вересня 1998 року квартиру АДРЕСА_1. Заставна вартість за згодою сторін ( п.1.4 договору) становить 106 050 грн. ( а.с. 14-16).

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги ( а.с.24-29).

Згідно з додатком №1 до цього договору Банк відступив як свої права грошових вимог до боржника ОСОБА_5 за вищевказаним кредитним договором станом на 26 червня 2013 року, згідно якого фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту ( прострочена заборгованість за тілом) - 45026 грн.64 коп., так і всі права до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення ( абзац 16 п.п.1.1. п.1 договору) ( а.с.30).

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 29 січня 2016 року вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимог іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 є ПАТ «Дельта Банк».

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», крім іншого, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2010 року з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» стягнуто заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 78 833 грн.09 коп., 38916 грн.59 коп. поточна заборгованість по погашенню кредиту 19161 грн.79 коп. прострочена заборгованість по погашенню кредиту, 7668 грн. 12 коп. - сума простроченої заборгованості по погашенню процентів, 1097 грн.92 коп. - сума поточної заборгованості по сплаті процентів, 9186 грн. 68 коп. загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредиту, 2802 грн. - сума штрафу за ненадання документів.

Виконавче провадження з примусового виконання даного рішення суду за заявою ПАТ «Кредитпромбанк» відкривалося двічі постановою державного виконавця Заводського відділу ДВС від 10 грудня 2010 року - закінчено 29 грудня 2011 року на підставі п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та постановою державного виконавця цього відділу від 11 травня 2012 року - виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п.5 ч.1 ст. 47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» ( а.с.130-134).

За договором купівлі - продажу прав вимоги Банк відступив свої права грошових вимог до боржника ОСОБА_5 на 45026 грн.64 коп. заборгованості за кредитним договором ( прострочена заборгованість за тілом).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на те, що боржник ОСОБА_5 порушив свої зобов'язання за договором кредиту і в рахунок погашення заборгованості станом на 15 липня 2015 року у розмірі 65 794 грн. 49 коп., з яких тіло кредиту - 39 299 грн.16 коп., пеня - 25 136 грн. 59 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1304 грн.86 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 53 грн.88 коп., просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

При цьому не вказує чи перераховуються кошти в рахунок виконання кредитних зобов'язань та в якому розмірі.

Як вбачається із пояснень представника позивача та наданих в суді апеляційної інстанції розрахунків заборгованості за кредитним договором, з червня 2013 року і по теперішній час сплачуються кошти за даним кредитним договором. В зв'язку з закінченням строку дії кредитного договору відсотки не нараховуються. На час ухвалення рішення суду першої інстанції, а саме 19 листопада 2015 року, розмір заборгованості зменшився і становить 34 049 грн.16 коп. - заборгованість по тілу кредиту, 22585 грн.22 коп. - пеня та 710 грн.44 коп. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості.

Частиною 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» ( далі - Закон) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.3.2 умов іпотечного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_6, іпотекодержатель має право звернути стягнення на заставне майно з метою погашення заборгованості боржника за кредитним договором.

За приписами ст.36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Так, згідно п.4.1 вищевказаного іпотечного договору за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі.

Пунктом 4.3 передбачено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Згідно п. 4.4 цього договору у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством, в тому числі звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13.

Аналізуючи розділ 4 іпотечного договору від 07 травня 2007 року, колегія суддів приходить до висновку, що порушене право Банку не підлягає захисту, оскільки обраний ним спосіб звернення стягнення - визнання за банком права власності на спірний предмет іпотеки, не передбачений умовами цього договору.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір іпотеки не передбачає такого способу захисту прав іпотекодержателя, як можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу його у власність іпотекодержателя та відмовляючи у задоволенні позову в зв'язку з недоведеністю розміру заборгованості, не вказав з аналізу яких доказів він дійшов такого висновку, не встановив дійсний розмір заборгованості за кредитними коштами.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Суд першої інстанції, зважаючи на матеріали справи, відповідно до яких вартість іпотеки значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, та посилаючись на не доведення позивачем співмірності суми заборгованості за кредитом із заставною вартістю іпотечного майна, не врахував, що це не вважається самостійною підставою для відмови у позові, а в порушення ч.3 ст.39 Закону не встановив, чи завдає збитків іпотекодержателю порушення основного зобов'язання та чи змінює обсяг його прав.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції на порушення ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення по справі.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Головною ознакою сторони, як суб'єкта цивільного процесу є її юридична заінтересованість у вирішенні відповідного спору.

Проте, із змісту позовної заяви не вбачається, як заявлені Банком вимоги юридично пов'язані із визначеним у справі відповідачем - ОСОБА_5 Судом, в оскаржуваному рішенні, також не встановлено, який саме майновий інтерес у вирішенні даного спору має вказаний відповідач, оскільки він не є стороною іпотечного договору.

Приймаючи до уваги вищевикладене та відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог Банку до ОСОБА_6 відмовити в зв'язку з тим, що позивачем обрано спосіб звернення стягнення не передбачений умовами цього договору, а щодо вимог пред'явлених до ОСОБА_5, в зв'язку з тим, що він є неналежним відповідачем по даній справі.

Посилання в запереченнях на апеляційну скаргу про необхідність застосування позовної давності до вказаних позовних вимог є безпідставними, оскільки між сторонами укладено іпотечний договір, а не договір поруки.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ( далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: