Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №328/2888/16 Головуючий у 1-й інстанції: Курдюков В.М.
Провадження №22-ц/778/4667/16 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

При секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунальної установи «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради особі головного лікаря Чуєва Сергія Васильовича на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КУ «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

В обґрунтування позову зазначено, що він працював в КУ «Молочанський дитячий санаторій» на посаді завідуючого господарством.

15 березня 2016 року він був прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України.

По теперішній час він проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 у м. Миколаїв.

Під час проходження військової служби за місцем його реєстрації надійшов лист від адміністрації КУ «Молочанський дитячий санаторій» від 21.03.2016 року № 94 про необхідність пояснення причин відсутності на робочому місці з 15.03.2016 року, а також надійшов лист від 23.03.2016 року № 100 з проханням з`явитись до інспектора кадрів та отримати трудову книжку у зв`язку із звільненням з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України.

В період з 15.03.2016 року і по теперішній час середня заробітна плата за місцем роботи йому не виплачувалась.

Вважає звільнення його з посади не законним, оскільки відповідно до чинного законодавства за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Таким чином, відповідач не мав права його звільняти з роботи, оскільки п.3 ч. 1 ст.36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільняти осіб, які перебувають на військовій службі будь-якого виду.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 26 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ КУ «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради № 91-к від 23.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого господарством на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого господарством КУ «Молочанський дитячий санаторій » з 14 березня 2016 року.
Стягнуто з КУ «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 березня 2016 року до 23.09.2016 року в сумі 17 225,7 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду КУ «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради в особі головного лікаря Чуєва С.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не піждягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що позивач працював в КУ «Молочанський дитячий санаторій» на посаді завідуючого господарством, 15 березня 2016 року прийнятий на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України.
14.03.2016 року позивач пред`явив керівництву КУ «Молочанський дитячий санаторій» повістку з воєнкомату та пояснив, що він буде проходити військову службу в рядах Збройних Сил України за контрактом з 15.03.2016 року. З 15.03.2016 р. і по теперішній момент він проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 у м. Миколаїв. Заяву про звільнення згідно п.3 ст. 36 КЗпП України позивач не подавав.
В період з 15.03.2016 року і по цей час середня заробітна плата за місцем роботи позивачу не виплачувалась, була виплачена вихідна допомога при звільнені.
Під час проходження військової служби за місцем реєстрації позивача ( АДРЕСА_1 ) надійшов лист від адміністрації КУ «Молочанський дитячий санаторій» від 21.03.2016 року № 94 про необхідність пояснення причин відсутності на робочому місці з 15.03.2016 року, а також надійшов лист від 23.03.2016 року № 100 з проханням з`явитись до інспектора кадрів та отримати трудову книжку у зв`язку із звільненням з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України"Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу","Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України підставою для звільнення є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Визначення поняття «військова служба» надано в ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Як вбачається з листа т.в.о. начальника Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних сил України № 322/2/2163 від 19.04.2016 р., відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303 затвердженого встановленим порядком, в Україні настав особливий період. Таким чином, початком особливого періоду є момент оголошення мобілізації. Особливий період буде завершено з оголошенням рішення Президента України про демобілізацію, терміни і порядок якої буде визначено відповідним Указом Президента України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, які набрали чинності 11 червня 2015 року.
Вказаними змінами частина 3 ст. 119 КЗпП України викладена в новій редакції. Як вбачається із пояснювальної записки до закону (законопроект № 2079 від 09.02.2015) його прийняття зумовлено необхідністю усунення неточностей у формулюванні положень чинного законодавства України, що регулює питання соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, зокрема, узгоджено між собою положення ст. 36 та ст. 119 КЗпП України, уточнено часові межі, протягом яких за громадянам України, призваними на військову службу, зберігаються гарантії, передбачені КЗпП України.
Отже при звільнені відповідача, позивачем порушені вимоги пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Згідно вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, який на його думку пропущено позивачем, що є підставою для відмови в задоволені позовних вимог.
Так, частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Токмацького районного суду 08 серпня 2016 року, але, як визнано сторонами у справі, до теперішнього часу йому не було вручено копію наказу про звільнення, також суду не надано відомостей про час видачі позивачу трудової книжки.
За таких обставин, позивачем не пропущено встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк позовної давності.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно довідки про доходи № 88, наданої суду відповідачем, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місії, що передували місяцю звільнення становила: у січні 2016 року 2571 гривню, в лютому 2016 року 2571 гривню.
На підставі п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, судом проведений розрахунок середнього заробітку відповідача за час вимушеного прогулу в період 14 березня 2016 року по 23 вересня 2016 року. Середньоденний заробіток становить 2571 грн. (середньомісячна заробітна плата) / 20 робочих днів (середньомісячне число робочих днів в січні-лютому 2016 року 19+21/2=20) = 128,55 гривень.
В період з дня незаконного звільнення 14 березня 2016 року по поновлення на роботі 23.09.2016 року було 134 робочих днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 134 днів * 128,55 = 17225,7 грн.
З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Посилання апелянта на неправильність вирішення справи в частині строку звернення працівника до суду, тлумачення вищезазначеного Указу Президента України та на докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Комунальної установи «Молочанський дитячий санаторій» Запорізької обласної ради в особі головного лікаря Чуєва Сергія Васильовича відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької областівід 26 вересня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: