Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Провадження № 22ц/782/664/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів Коротких О.Г., Орлова І.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Луганської обласної клінічної лікарні про стягнення заборгованості по заробітній платі з інфляційними нарахуваннями, трьох процентів річних, середнього заробітку за затримку розрахунку, нарахування по лікарняним листам та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

Звернувшись до суду з вказаним позовом 28 листопада 2015 року, позивач просила стягнути на її користь: 1) заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5117,26 грн., який розрахований нею на момент звернення до суду; 2) три проценти річних за прострочення виплати заробітної плати у розмірі 119,48 грн.; 3) середній заробіток за затримку розрахунку у розмірі 61848,56 грн.; 4) нарахування по лікарняним листам у розмірі 6952,44 грн.; 5) моральну шкоду, завдану порушенням її трудових прав у розмірі 20000 грн. В обгрунтування позову вказала, що 25 вересня 2014 року вона була звільнена з роботи, але відповідач не провів з нею розрахунок та не виплатив заборгованість по зарплаті, а також не здійснив виплату по лікарняним листам, які вона передала відповідачу для оплати.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно з вимогами частини 1, 3 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до пінктів 1,2,3 частини 1 статті 307 Цивільного процесуального кодексу України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити рішення його без змін, скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити рішення.

Відповідно до частини 1, частини 2 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладені позивачем в обґрунтування позову обставини не знайшли свого підтвердження, оскільки не доведені позивачем відповідними доказами.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи, а також зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального а також порушення норм процесуального права. Крім того, суд першої інстанції в достатній мірі не установив характер спірних правовідносин, які виникли у зв'язку з нарахуванням та виплатою нарахувань по лікарняним листам та не встановив правильно суб'єктний склад сторін.

У зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

На підставі матеріалів справи встановлені наступні факти.

ОСОБА_4 наказом № 162к від 28 серпня 2013 року була прийнята на роботу по переводу на посаду лікаря-генетика до перинотального центру медико-генетичного центру Луганської обласної клінічної лікарні, що підтверджується записом в трудовій книжці.

В період з 27 березня по 04 червня 2014 року ОСОБА_4 не працювала, оскільки була не працездатна та проходила курси лікування, що підтверджується лікарняними листами про 19 днів непрацездатності з 27 березня по 29 квітня 2014 року (АГВ619305) та 23 дні непрацездатності з 30 квітня по 04 червня 2014 року (АГМ250148).

Лікарняні листи в червні 2014 року були здані ОСОБА_4 за місцем роботи для передачі до Виконавчої дирекції Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Заява-розрахунок для виплати соціальної допомоги по листках непрацездатності була оформлена відповідачем та направлена 19 червня 2014 року до Виконавчої дирекції Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Нараховані суми були включені до платіжного доручення, але виплата по лікарняним листам не була здійснена у зв'язку з припиненням державним казначейством виплат у м.Луганську внаслідок проведення антитерористичної операції на підставі Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р місто обласного значення - Луганськ є містом на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

З вказаної підстави і позивач, і відповідач в листопаді 2014 року перемістились з тимчасово непідконтрольної державі території: позивач з власної ініціативи - до Старобільського району Луганської області, а відповідач на підставі наказу Департаменту охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації № 18с від 01 жовтня 2014 року "Про зміну місцезнаходження деяких обласних закладів охорони здоров'я" - в м.Сєвєродонецьк Луганської області, що підтверджується даними про тимчасову реєстрацію внутрішньо переміщеної особи-позивача та даними про перереєстрацію юридичної особи-відповідача.

Сторони визнають, що позивач ОСОБА_4 разом з Луганською обласною клінічною лікарнею таке переміщення не здійснила. Після виходу з лікарняного вона не приступала до виконання своїх трудових обов'язків.

Наказом головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні № 12 від 01 грудня 2014 року ОСОБА_4 була звільнена з посади лікаря-генетика медико-генетичного центру перинотального центру Луганської обласної клінічної лікарні з 01 грудня 2014 року на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці).

Разом з тим, в трудовій книжці позивача ОСОБА_4 зроблено запис про її звільнення на підставі наказу № 182к від 25 вересня 2014 року на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (за власним бажанням).

Цей запис в трудовій книжці не визнається відповідачем з огляду на те, що звільнення було оформлено не уповноваженими на це особами, оскільки правом звільнення позивача з посади наділений виключно головний лікар ОСОБА_5 Натомість позивач посилається на те, що з приводу звільнення звернулась до заступника головного лікаря ОСОБА_6, оскільки на той час головний лікар був відсутній в м. Луганську, а у його відсутності ОСОБА_6 завжди виконував обов'язки головного лікаря. Тому позивач вважала себе звільненою з 25 вересня 2014 року.

У зв'язку із звільненням відповідач не нарахував та не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, оскільки позивач не премістилась разом з лікарнею до м.Сєвєродонецька, а крім того, первинні документи, на підставі яких можна здійснити такий розрахунок, залишились в м. Луганську.

Останній раз нарахування заробітної плати позивачу було здійснено в червні 2014 року, що визнається відповідачем та підтверджеється довідкою про персоніфікацію особистих даних працівника.

14 квітня 2015 року позивач звернулась до головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні із заявою про виплату заробітної плати, але їй у цьому було відмовлено внаслідок того, що позивач не була переміщена разом з іншими працівниками лікарні в м.Сєвєродонецьк.

Таким чином, встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах, які припинені. У зв'язку із звільненням відповідач не провів розрахунок з позивачем. Між сторонами виник спір з приводу виплати заборгованості по заробітній платі внаслідок того, що позивач не була переміщена разом з іншими працівниками в м. Сєвєродонецьк та з приводу здійснення оплати по лікарняним листам у зв'язку з тим, що оригінали лікарняних листів залишились в м. Луганську.

Аналізуючи кожну із заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Позов про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції апеляційний суд вважає обґрунтованим з наступних підстав.

Апеляційний суд вважає встановленим, що трудові відносини сторін припинені на підставі наказу головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні № 12 від 01 грудня 2014 року, яким ОСОБА_4 була звільнена з посади лікаря-генетика медико-генетичного центру перинотального центру Луганської обласної клінічної лікарні з 01 грудня 2014 року на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України.

До вказаної дати відповідач був позбавлений можливості оформити звільнення позивача у встановленому законом порядку внаслідок фактичного припинення роботи у зв'язку з проведенням в м.Луганську антитерористичної операції.

Відповідно до статей 47, 116 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що проведення розрахунку в день звільнення було унеможливлено тим, що позивач не здійснила переміщення разом з установою з непідконтрольної Україні території.

Дійсно, в день звільнення відповідач не мав можливості виплатити позивачу нараховані у зв'язку із звільненням суми та здійснити нарахування належних позивачу сум, оскільки необхідні для цього документи залишились в м.Луганську.

У зв'язку з цим право позивача на проведення розрахунку у зв'язку із звільненням є порушеним та підлягає судовому захисту.

При цьому апеляційний суд погоджується з розміром заборгованості - 3412 гривень 48 копійок, який зазначений у наданій позивачу довідці від 24 грудня 2014 року, не зважаючи на те, що заборгованість ця визначена колишнім бухгалтером Луганської обласної клінічної лікарні ОСОБА_7, яка була звільнена з посади 01 грудня 2014 року, а тому не мала права видавати цю довідку. Разом з тим, представник відповідача не заперечувала, що колишній головний бухгалтер ОСОБА_7 мала доступ до первинної бухгалтерської документації, яка залишилась в м.Луганську. А, крім того, довідка має правдиві відомості про здійснені нарахування по лікарняним листам, які відповідач визнає. Іншого розрахунку відповідач не здійснив, посилаючись на відсутність первинної бухгалтерської документації. За вказаних обставин у суду немає підстав ставити під сумнів зазначені в довідці відомості про розмір заборгованості по заробітній платі.

Крім того, приймаючи до уваги вказану довідку, апеляційний суд виходить із принципів, сформульованих в Конституції України, а також в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про розмір заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Цей принип розкрито у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

У справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) ЄСПЛ консультував , що в сітуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать"

У справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ наголосив що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]".

З вказаних вище підстав підлягає задоволенню позов про стягнення належної до виплати у зв'язку із звільненням позивача заробітної плати, яка з урахуванням індексу інфляції станом на жовтень 2015 року складає 5117 гривень 26 копійок (індексація заробітної плати передбачена Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII та Постановою Кабінету міністрів України "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17 липня 2003 року № 1078).

Позов про стягнення трьох відсотків річних апеляційний суд вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює відповдальність за порушення грошового зобов'язання. Частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, зазначена норма цивільного права не регулює спірних відносин, які є трудовими і врегульовані спеціальними нормами трудового законодавства, які передбачають інші види відповідальності роботодавця за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні працівника.

Позов про стягнення середьного заробітку за затримку розрахунку апеляційний суд вважає необгрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. А за встановлених обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача за невиплату належних позивачу сум при звільненні, оскільки з незалежних від нього причин, відповідач не мав можливості провести таке нарахування та здійснити виплату.

Позов про стягнення моральної шкоди за порушення трудових прав апеляційний суд вважає також необґрунтованим з наступних підстав.

Дійсно, стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає право працівника на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою.

В даному випадку встановлено, що не проведення розрахунку з позивачем не є наслідком винної поведінки відповідача, який з об'єктивних, незалежних від нього причин не мав можливості здійснити такий розрахунок та виплату, а тому відсутні правові підстави для покладання на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди

Позов про стягнення нарахувань по лікарняним листам апеляційний суд вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Правовідносини сторін за вказаною позовною вимогою до 31 грудня 2014 року регулювались нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" № 2240-ІІІ від 18 січня 2001 року. А з 01 січня 2015 року на зазначені правовідносини розповсюджуються норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 77-VІІІ від 28 грудня 2014 року, згідно з частиною 5 Прикінцевих та перехідних положень якого правонаступниками Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, виконавчих дирекцій або уповноважених представників відділень у районах та містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення визначені Фонд соціального страхування України ( далі ФСС України) та його робочі органи.

Відповідно до статті 34 зазначеного Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Страхувальник-роботодавець, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок для зарахування страхових коштів в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку.

З огляду на аналіз наведених правових норм та виходячи з обставин справи, апеляційний суд вважає, що позивачем не було притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача юридичну особу, яка за законом також має відповідати за цим позовом, а саме відповідний робочий орган Фонду соціального страхування України.

Позов ОСОБА_4 пред'явлений тільки до роботодавця Луганської обласної клінічної лікарні, однак до відповідного робочого органу Фонду соціального страхування України позов не заявлявся.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки відмова в задоволенні позову з вказаної підстави не перешкоджає позивачу повторно звернутись до суду з вказаним позовом, пред'явивши його до всіх належних відповідачів.

Вирішуючи питання про розподіл витрат по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та Закону України "Про судовий збір", апеляційний суд виходить з пропорційності заявлених та задоволених позовних вимог та враховує те, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення заробітної плати, а також те, що судовий збір був сплачений позивачем у більшому розмірі, ніж передбачено законом. Надлишково сплачений судовий збір підлягає поверненню позивачу, оскільки про це зроблено заяву.

Підсумовуючи наведене, керуючись пункту 2 частини 1 статті 307, пунктами 3, 4 частини 1 статті 309, статтями 313-317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України, пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" апеляційний суд

ВИРІШИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з Луганської обласної клінічної лікарні на користь ОСОБА_4 заробітну плату з урахуванням встановленого індексу інфляції станом на жовтень 2015 року в розмірі 5 117 гривень 26 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Луганської обласної клінічної лікарні на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 41 гривні 60 копійок.

Стягнути з Луганської обласної клінічної лікарні на користь держави судовий збір в розмірі 535 гривень 92 копійки.

Повернути ОСОБА_4 судовий збір надлишково сплачений за подання позовної заяви в розмірі 740 гривень 38 копійок по квитанції № 31 від 28 листопада 2015 року у філії Луганському обласному управлінні ТВБВ 10012/07 за наступними реквізитами:

Код платника НОМЕР_1

Отримувач УК/Сєвєродонецьк/22030001

Розрахунковий рахунок 0080

Код отримувача 37944909

Банк отримувача ГУ ДКСУ у Луганській області

Код банку отримувача 804013.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М

Судді Коротких О.Г.

ОСОБА_8