У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року,

встановила:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,1 кв.м, що є власністю ОСОБА_1, в рахунок погашення загальної заборгованості за кредитним договором від 28 вересня 2007 року в сумі 1 260 630 грн 70 коп.; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 50 тис. доларів США, зі сплатою відсотків за користування 11,04 % річних, на строк до 28 вересня 2017 року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку надано квартиру АДРЕСА_1, що належить останньому на праві власності на підставідоговору дарування від 20 грудня 2005 року.Зазначав, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. Вказував, що невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2011 року, яким було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 74 965,72 доларів США. Однак банк виконавчий лист за даним рішенням не отримав та не звертався до виконавчої служби з питання примусового виконання.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року, позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,1 кв.м, що належить ОСОБА_1, в рахунок погашення загальної заборгованості за кредитним договором від 28 вересня 2007 року в сумі 1 260 630 грн 70 коп. (або 56 683,04 доларів США) та застосовано спосіб реалізації вищевказаної квартири шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Ухвалено відстрочити виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються і в силу ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи відстрочити виконання рішення суду та відмовляючи у задоволені позову в частині виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, виходив із того, що на звернення стягнення на майно відповідача, яке є предметом іпотеки, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 28 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 50 тис. доларів США, зі сплатою відсотків за користування 11,04 % річних, на строк до 28 вересня 2017 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставідоговору дарування від 20 грудня 2005 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2011 року, яке не виконане, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 28 вересня 2007 року у розмірі 74 965,72 доларів США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон) від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак,мораторій, установлений Законом України «Про мораторій», на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суди, ухвалюючи рішення, врахували вищевказані вимоги закону, та дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_1 є суб'єктом Закону України «Про мораторій».

Доводи касаційної скарги, матеріали витребуваної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик