АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7661/14-ц Номер провадження 22-ц/786/3078/16Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Пікуля В.П.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 березня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, в якому просило стягнути з відповідачів солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 17100, 20 доларів США та судові витрати.

В обґрунтування позову вказувало, що 26 серпня 2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 28050 доларів США, з терміном повернення не пізніше 25.08.2026 року зі сплатою відсотків в розмірі 10 % річних. В подальшому розмір процентної ставки за домовленістю між сторонами змінювався.

Також зазначало, що в забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 26 серпня 2005 року укладено договір поруки, за яким останній взяв на себе зобов'язання відповідати за виконання позичальником всіх зобов'язань перед кредитором в повному обсязі.

Позивач посилався на те, що відповідачі вимоги за договорами не виконали, станом на 10 листопада 2014 року заборгованість за кредитом складає 17100,20 доларів США., яка підлягає стягненню.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 березня 2015 року вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №234Н-401 від 26 серпня 2005 року станом на 10.11.2014 року у розмірі 16733 дол. США 20 цнт. (шістнадцять тисяч сімсот тридцять три долари США 20 центів), що станом на 04.03.2015 року (на день розгляду справи судом)за курсом НБУ 24.820658 грн. за 1 дол. США еквівалентно 415 329 грн. 03 коп., з яких: 16733,20 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі 927,30 дол. США - прострочена заборгованість за строк з 27.01.2014 року по 10.11.2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» понесенні судові витрати з кожного в розмірі по 1265 грн. 77 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення з нього заборгованості та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Банку до нього відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує на те, що внаслідок збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_3 по кредитному договору, а саме: збільшення процентної ставки до 12% річних, без його згоди як поручителя, порука по кредитному договору припинилася з 04 листопада 2009 року.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду оскаржується лише відповідачем ОСОБА_2 та лише в частині задоволення позовної вимоги щодо нього, згідно вищезазначеної норми закону та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції тільки в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 серпня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №234Н-401 (в системі обліку банку №0), відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_3 кредит у сумі 28050 дол. США, а відповідач зобов'язалася щомісяця повертати наданий кредит згідно графіку погашення кредиту, зі строком повернення кредиту у повному обсязі не пізніше 25.08.2026 року (а.с. 12-15).

Судом встановлено, що згідно з умовами договору за користування кредитними коштами ОСОБА_3 зобов'язалася сплачувати проценти у розмірі 10,0 % річних (п. 1.3.1.)

05 лютого 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду, згідно з якою змінено розмір процентної ставки на 9,5% річних (а.с. 19).

Додатковою угодою від 04 листопада 2009 року змінено розмір процентної ставки на 12,00 % річних з 05.11.2010 року (а.с. 20).

Далі судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання в терміни, встановлені договором, належним чином та в повному обсязі не виконувала, у зв'язку з чим станом на 10.11.2014 року заборгованість за кредитним договором № 234Н-401 склала 17100 дол. США 20 цнт., що станом на 10.11.2014 року за курсом НБУ 14.804225 грн. за 1 дол. США еквівалентно 253 155 грн. 21 коп.

До зазначеного розрахунку позивачем не було включено додатково сплачені відповідачем ОСОБА_3 кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 179 доларів США, еквівалент 2318,31 грн., згідно з квитанцією від 15 жовтня 2014 року та 186 доларів США, еквівалент 2894,16 грн., згідно з квитанцією від 14 листопада 2014 року, а всього - 365 доларів США.

Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 згідно договору поруки від 26.08.2005 року, укладеного з позивачем, зобов'язався відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за невиконання боржником умов кредитного договору лежить також і на поручителі, а відтак сума кредитної заборгованості підлягає стягненню в солідарному порядку.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Уразі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України (справа 6-1161 цс 15) від 21.10.2015 року висловлена правова позиція, згідно якої відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Тобто, у зобов'язанні, в якому бере участь поручитель, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що встановлення між банком та ОСОБА_3 нової збільшеної процентної ставки, що застосовується у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

У вже згадуваній постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року вказано, що унесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки.

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 листопада 2012 року по справі № 6-134 цс 12, звернення поручителя до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним.

Отже, підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014р. у справі № 6-160цс13).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 5 червня 2013 p. у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

В свою чергу, відповідно до п. 2.1. договору поруки, кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з позичальником, унаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під згодою поручителя розуміється підписання додаткових умов до даного договору.

Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження повідомлення відповідача ОСОБА_2, як поручителя, про підвищення процентної ставки.

Більше того, будь-яких додаткових умов до кредитного договору, які б свідчили про згоду поручителя стосовно зміни умов кредитного договору, поручитель не підписував.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув і як наслідок безпідставно стягнув з відповідача ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 234Н-401 від 26 серпня 2005 року.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що кредитним договором, з умовами якого погодився поручитель, були передбачені певні порядок та умови користування кредитом, а зміною відсоткової ставки без згоди поручителя було встановлено нові умови щодо процентної ставки, тобто змінено зобов'язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому порука з 04.11.2009 року є такою, що припинилася.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором не підлягає задоволенню, відтак в задоволенні стягнення судових витрат з ОСОБА_2 також слід відмовити.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_2 з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором та судового збору.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. п. 1, 4 ч.1 ст. 309, 314 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 березня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №234Н-401 від 26 серпня 2005 року станом на 10.11.2014 року у розмірі 16733 дол. США 20 цнт. (шістнадцять тисяч сімсот тридцять три долари США 20 центів), що станом на 04.03.2015 року (на день розгляду справи судом)за курсом НБУ 24.820658 грн. за 1 дол. США еквівалентно 415 329 грн. 03 коп., з яких: 16733,20 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі 927,30 дол. США - прострочена заборгованість за строк з 27.01.2014 року по 10.11.2014 року та судового збору в сумі 1265 грн. 77 коп. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_4 /підпис/ ОСОБА_5

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ ОСОБА_1