Справа № 463/3879/16-ц
Провадження № 2/463/1794/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дашо Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ УКРАЇНА ЛЬВІВ» про стягнення недорахованої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку, зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнював та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ УКРАЇНА ЛЬВІВ» на його користь недораховану і не виплачену заробітну плату за період з 01.05.2016р. по 24.05.2016р. в сумі 1852,94 грн., в т. ч.: заробітну плату за 2 робочі дні (23.05.2016р і 24.05.2016р.) на суму 442,11 грн., компенсацію відпускних 195,21 грн., компенсацію несвоєчасно виплачених розрахункових - 1215,62 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 25.05.2016р. по 13.12.2016р. в розмірі 34 481,58 грн. Також просить зобов'язати відповідача донарахувати на його обліковий номер до Пенсійного фонду страхові внески (22 %) не невключені до оподаткування витрати на харчування в квітні 2016р. в сумі 702,44 грн., в травні 2016р. - 439,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 04.04.2016р. був прийнятий на роботу до відповідача на посаду оператора автоматичних та напівавтоматичних ліній верстатів та установок. 24.05.2016р. звільнився за власним бажанням. Розрахунок у день звільнення відповідач не провів, у зв'язку з чим йому не було виплачено за період роботи з 01.05.2016р. по 24.05.2016р. заробітної плати в сумі 2422,08 грн. 25.05.2016р. на його картковий рахунок зараховано кошти в сумі 1088,61 грн., а 30.05.2016р. - ще 179,66 грн. За його розрахунками в травні 2016 відповідач провів не повний розрахунок. Звернувшись до останнього з вимогою про надання документів щодо нарахованих сум отримав відповідь, відповідно до якої відповідач недорахував йому два дні заробітної плати, компенсацію за невикористані три дні відпустки і компенсацію несвоєчасно виплачених розрахункових. У травні 2016р. до звільнення пропрацював 14, а не 12 робочих днів, внаслідок чого недорахована сума заробітної плати становить 442,11 грн. Так само, невірно було розраховано компенсацію відпускних за три календарні дні, у зв'язку з чим недоплачено 195,21 грн., а також не оплачено компенсації у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні на суму 1215,62 грн. За період з 25.05.2016р. по 13.12.2016р. компенсація середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 34 481,58 грн. Всі ці суми просить стягнути в примусовому порядку. Також, відповідач всупереч чинному законодавству неправильно проводив відрахування із заробітної плати. ПДФО стягував у більшому розмірі, ніж передбачено законодавством, а військовий збір - навпаки, у меншому. Тому, просить в судовому порядку зобов'язати відповідача донарахувати на його обліковий номер до Пенсійного фонду страхові внески (22 %) не невключені до оподаткування витрати на харчування в квітні 2016р. в сумі 702,44 грн., в травні 2016р. - 439,02 грн.

В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 12.10.2016р. ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Крім вищенаведеного, додатково пояснила, що 23 і 24 травня 2016р. позивач знаходився на роботі, однак розрахункових не отримав. Факт перебування останнього в стані алкогольного сп'яніння 23.05.2016р. вважає не підтвердженим належними і допустимими доказами, в той час як з боку відповідача чинився тиск на позивача, спрямований на підписання акту про встановлення стану алкогольного сп'яніння. У зв'язку з цим, заява про звільнення за власним бажанням фактично була написана 23.05.2016р. а не 06.05.2016р. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 19.07.2016р. Дашо Т.Ю. проти обґрунтованості позову заперечив. Позивачу під час прийняття на роботу встановлювався посадовий оклад в сумі 3 100 грн. 06.05.2016р. від позивача надійшла заява про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з чим відповідачем розпочато вчинення дій щодо припинення трудових відносин з працівником. 23.05.2016р. позивач з'явився на роботу в нетверезому стані, після чого йому було запропоновано пройти тест на стан алкогольного сп'яніння, який виявився позитивним та показав рівень алкоголю в крові 1,37 проміле, після чого позивач погодився з таким результатом, про що власноручно розписався в акті та був відсторонений від роботи. Час простою з вини працівника, відповідно до трудового законодавства не оплачується. У день звільнення, перед початком своєї зміни позивач з'явився у відділ кадрів підприємства, де його зокрема було ознайомлено з наказом про звільнення, однак у цей день позивач так і не приступив до виконання своїх трудових обов'язків, у зв'язку з чим складено відповідний акт, а цей день, відповідно не оплачувався. Через технічні проблеми здійснення банківського переказу, повний розрахунок проведено наступного дня - 25.05.2016р. З огляду на це прострочення, з урахуванням відрахувань, позивачу виплачено компенсацію в сумі 179,66 грн. Тому, вважає безпідставною вимогу про стягнення середнього заробітку, розрахунок за якою, крім цього позивач проводить невірно, всупереч вимогам чинного законодавства. Також, вважає безпідставною вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки така компенсації повністю виплачена при звільненні. Вимогу про зобов'язання здійснити донарахування обов'язкових платежів також заперечив, оскільки базою оподаткування є вартість доходу з врахуванням відповідного коефіцієнту. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до записів в трудовій книжці позивача, копії якої долучено до матеріалів справи (а.с.6), останній з 04.04.2016р. був прийнятий на роботу на підприємство відповідача на посаду оператора автоматичних та напівавтоматичних ліній верстатів та установок. Звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 24.05.2016р.

Відповідно до табелю обліку робочого часу (а.с.29), у травні 2016р. позивач працював 12 робочих днів.

За правилами ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

За змістом цих роз'яснень, поява на робочому місці в нетверезому стані може мати місце в будь-який час робочого дня та незалежно від того, чи був працівник відсторонений від роботи або чи продовжував виконувати трудові обов'язки.

До матеріалів справи долучено акт від 23.05.2016р. (а.с.27), згідно з яким о 15.55 год. було встановлено, що ОСОБА_3 перебуває в стані алкогольного сп'яніння. Результат алкотестера - 1,37 проміле.

З вказаним актом позивач погодився, про що власноручно на ньому розписався.

У зв'язку з підозрою про перебування позивача на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння 23.05.2015р., яка в подальшому підтвердилась і позивачем не оспорювалась, працівниками підприємства відповідача складено акт про відсторонення від виконання робіт від 23.05.2016р. (а.с.26).

Також, до матеріалів справи долучено акт про відсутність позивача на роботі від 24.05.2016р (а.с.28).

Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

За правилами ст. 113 КЗпП України, час простою з вини працівника не оплачується.

У справі яка розглядається сторона позивача не надала жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що 23.05.2016р. позивач не перебував на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння, хоча докази протилежного, з якими позивач погоджувався в момент їх отримання долучені відповідачем. Позицію сторони позивача про те, що підписання вказаного акту здійснювалось під тиском за відсутності жодного доказу слід визнати голослівною.

Крім того, сторона позивача не надала жодного доказу про те, що 24.05.2016р. позивач безпосередньо приступав до виконання своїх трудових обов'язків.

За цих два дні, на переконання суду відповідач правомірно не проводив нарахування заробітної плати, у зв'язку з чим вимога про її стягнення не підлягає до задоволення.

За відсутності обов'язку у виплаті заробітної плати за 23 і 24 травня 2016р., у відповідача не може існувати прострочення в проведенні повного розрахунку при звільненні позивача.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-15цс13 сформулював правову позицію від 27.03.2013р., згідно з якою роз'яснив, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно виписки по рахунку позивача (а.с.39), заробітна плата за травень останньому проведена 20.05.2016р. в сумі 241,50 грн., 23.05.2016р. в сумі 1245,63 грн., 25.05.2016р. в сумі 1088,61 грн. та 30.05.2016р. в сумі 179,66 грн.

Згідно розрахункового листка за травень 2016р. (а.с.25), позивачу нараховано 2 622,63 грн. окладу, 314,37 грн. компенсації відпустки за три дні, 104,87 грн. премії за високі досягнення, 22,12 грн. премії за дотримання належного рівня трудової та виконавчої дисципліни, 439,02 грн. додаткового благо харчування, 300 грн. премії за результативність, 223,18 грн. компенсації несвоєчасно виплачені розрахункові.

Таким чином, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2016р. по 13.12.2016р. в розмірі 34 481,58 грн. відсутні, адже остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.05.2016р., тобто з порушенням на 1 день, компенсація за який проведена 30.05.2016р. Період виплати цієї компенсації в розумінні ст. 117 КЗпП України не є періодом затримки розрахунку при звільненні.

Розрахунок відповідача щодо розміру цієї компенсації (а.с.24) перевірено судом і такий відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Тим самим, виключається обґрунтованість вимоги про стягнення компенсації несвоєчасно виплачених розрахункових в сумі 1215,62 грн.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Відповідно до абзацу 18 п. 4 Порядку, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Позивач був прийнятий на роботу 04.04.2016р. та звільнений 24.05.2016р., тобто не відпрацював жодного повного календарного місяця, у зв'язку з чим розрахунок компенсації невикористаної відпустки (а.с.24) відповідач правомірно провів виходячи з розміру посадового окладу позивача, встановленого трудовим договором.

Проведений позивачем розрахунок компенсації невикористаної відпустки з цього приводу є невірним, адже останній проводить його всупереч вимогам Порядку та в основу формули для визначення середньоденної заробітної плати кладе сукупний дохід за період з 04.04.2016р. по 24.05.2016р., тоді як положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для оплати компенсації за невикористану відпустку.

У зв'язку з цим, невірним є розрахунок позивача, покладений в основу вимоги про стягнення несвоєчасно виплачених розрахункових в сумі 1215,62 грн.; заробітної плати за два дні в сумі 442,11 грн. та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2016р. по 13.12.2016р. в сумі 34 481,58 грн., незважаючи на те, що вказані вимоги самі-по-собі є безпідставними.

Тому, вимогу про стягнення компенсації відпускних в сумі 195,21 грн., як і в загальному, вимогу про стягнення недорахованої і не виплаченої заробітної плати за період з 01.05.2016р. по 24.05.2016р. в сумі 1852,94 грн. слід залишити без задоволення.

Вимогу про зобов'язання відповідача донарахувати на обліковий номер позивача до Пенсійного фонду страхові внески (22 %) не невключені до оподаткування витрати на харчування в квітні 2016р. в сумі 702,44 грн., в травні 2016р. - 439,02 грн. також слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Встановлення факту порушення податкового законодавства і притягнення до відповідальності за таке порушення у виді покладення обов'язку здійснити нарахування податків в конкретному відсотковому відношенні, які всупереч податкового законодавства не були сплачені є виключно прерогативою податкових органів. Компетенція суду на такі правовідносини не поширюється.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,27,60,61,88,131,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 12, 13, 17, 46, 94, 113 КЗпП України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ УКРАЇНА ЛЬВІВ» про стягнення недорахованої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку, зобов'язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.