Справа № 352/389/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2472/2016
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Проскурніцького П.І., Горейко М.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності та визнання права власності на будинковолодіння за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 08 листопада 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду від 08 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності та визнання права власності на будинковолодіння.

Апелянтка на рішення суду першої інстанції подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що відмовляючи їй у позові суд першої інстанції зазначив що її чоловік не набув права власності на будинковолодіння по вул. Незалежності 26 в с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області. З таким твердженням суду першої інстанції вона не погоджується, оскільки відсутність свідоцтва про право власності на нерухоме майно, не може позбавляти особу самого права власності, а запис у погосподарській книзі села ніколи не був правовстановлюючим документом, що встановлює або надає право власності. Також, жодною нормою права не передбачено позбавлення права власності на нерухоме майно при не отриманні такого правовстановлюючого документу як свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про не набуття права власності її чоловіком ОСОБА_4

Апелянтка незгідна з висновком суду про те, що оспорювані рішення та свідоцтво про право власності не порушує її прав як спадкоємця, оскільки саме наявність виданих рішень виконкому та свідоцтва про право власності на імя ОСОБА_5 на спірне будинковолодіння позбавляє її можливості реалізувати своє право на спадкування вказаного нерухомого майна.

Апелянтка вважає, що за ОСОБА_5, безпідставно визнано право власності на будинковолодіння по вул. Незалежності 26 в с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Також, відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_5 правомірно та законно проводила новобудову чи перебудову будинку, що може бути підтверджено рішеннями та договором про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва будинку, проектною документацією, планом забудови земельної ділянки.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що будинковолодіння № 26 по вул. Незалежності в с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області належить на праві власності ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності, яке видане виконавчим комітетом Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 18.10.2000 р. на підставі рішення виконкому Липівської сільської ради № 24 від 26.10.1999 р. та зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 18.10.2000 р. (т.1, а.с.85).

Вказані рішення виконкому Липівської сільської ради та свідоцтво про право власності на імя ОСОБА_5 оспорюються позивачкою ОСОБА_2 і нею не визнається право власності за ОСОБА_5 на дане будинковолодіння. Позивачка як на підставу своїх вимог посилається на належність спірного будинковолодіння її покійному чоловікові ОСОБА_4, що стверджується постановою № 40 Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12.06.1992 р., засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.222 т.1).

Відповідно до постанови № 40 від 12.06.1992 р. Тисменицька районна комісія з питань поновлення прав реабілітованих постановила, що згідно Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» будинок у с. Липівка слід повернути ОСОБА_4. Враховуючи похилий вік ОСОБА_5 та згоду ОСОБА_4, дозволено їй проживати у цьому будинку без права заповіту іншим.

Дану постанову направлено у виконком Липівської сільської ради народних депутатів та районному нотаріусу.

Даючи правову оцінку даній постанові, суд першої інстанції правильно зазначив, що така постанова Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих не є правовстановлюючим документом, що стверджує право власності реабілітованого ОСОБА_4 на спірне будинковолодіння.

Вказаною постановою ОСОБА_4 лише повернуто будинок в с. Липівка без зазначення його адреси і технічних характеристик, без посилання на те, що конфіскований будинок, який підлягав поверненню, належав на праві власності ОСОБА_4 або членам його сімї; без посилання про передачу будинку у власність ОСОБА_4 чи про визнання за ОСОБА_4 права власності на цей будинок.

У відповідності з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.01.2016 р. (т.1, а.с.161-165) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Тисменицької районної ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2, про визнання незаконною та скасування постанови встановлено, що за життя ОСОБА_4, до 30 серпня 2001 р., протягом девяти років зазначена постанова реалізована не була (не був отриманий на її підставі правовстановлюючий документ та фактично будинок не був повернутий у строк, передбачений п.16 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям); що наявність цієї постанови не перешкоджає ОСОБА_3 реалізувати своє право на спадщину після смерті ОСОБА_5

З урахуванням п. 16 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.1991 р. № 48 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.1993 р. № 112), яка встановлювала імперативний строк для виконання рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих, що не міг перевищувати одного року з часу прийняття рішення; враховуючи те, що п.2 постанови № 40 від 12.06.1992 р. за згодою ОСОБА_4 дозволено ОСОБА_5 проживати у будинку; з огляду на чинність на час ухвалення вказаної постанови Закону України «Про власність», що діяв з 15.04.1991 р., яким визначено поняття права власності, як врегульованих законом суспільних відносин щодо володіння, користування і розпорядження майном, та введено інститут приватної власності, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_4 при житті не скористався своїм правом на отримання правовстановлюючого документу на повернутий йому будинок, або правом на внесення відповідних змін до погосподарської книги сільської ради щодо заміни власника господарства.

Відповідно до вимог п.14 Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 р. № 48, зареєстрованої в МЮУ 23.03.1995 р. за № 83/619, у випадку заміни голови господарства (у звязку зі смертю або з інших причин) особовий рахунок господарства не переписується на новий, а у верхній частині особового рахунку вписується прізвище, імя та по батькові нового голови господарства, прізвище попереднього закреслюється. Аналогічна норма містилася у чинних на час виникнення спірних правовідносин Вказівках по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25.05.1990 р.

На час виникнення спірних правовідносин виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до даних, що містяться у погосподарських книгах Липівської сільської ради, починаючи з 1983 р. (після смерті батьків ОСОБА_5Я.) до 2014 р., головою господарства, до якого відносилось спірне будинковолодіння, значилася ОСОБА_5 (т.1, а.с.176-182).

При цьому суд зазначив, що оскільки позивач не підтвердив обставини щодо отримання виконкомом Липівської сільської ради постанови № 40 Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12.06.1992 р., письмове підтвердження вказаної обставини відсутнє у наданих позивачем засвідчених копіях справи по реабілітації (т.1, а.с.222-247), обовязок щодо заміни власника господарства із внесенням відповідних змін до погосподарської книги у виконкому сільської ради міг виникнути лише після звернення ОСОБА_4 з відповідною заявою до сільської ради.

Також судом досліджено ту обставину, що ОСОБА_5 під час багаторічного проживання у спірному будинковолодінні перебудувала його, що підтверджується даними технічного паспорту (т.2, а.с.5-7), відповідно до якого роком побудови житлового будинку та господарських споруд вказано 1968 р., та наявними у матеріалах справи по реабілітації поясненнями свідка ОСОБА_6 від 18.07.1992 р. (т.1, а.с.233), яка підтвердила, що хату і стодолу переробляли в 1965-1970 р.р. Позивач не довів неправомірності набуття ОСОБА_5 права власності на спірне будинковолодіння.

Відповідно до вимог ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням встановлених обставин, з огляду на те, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що чоловік позивачки ОСОБА_4, який помер 30.08.2001 р., не набув права власності на спірне будинковолодіння, тому позивачка, яка прийняла спадщину після його смерті у порядку п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), не успадкувала права власності на спірне будинковолодіння. Вимога позивачки про визнання за нею права власності на вказане будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлого чоловіка є необґрунтованою. При цьому правовстановлюючі документи, що стверджують за ОСОБА_5 право власності на спірне будинковолодіння, видані їй правомірно та згідно вимог чинного на час їх видачі законодавства.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції і суд дав їм належну правову оцінку. З такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 08 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_7

ОСОБА_8