АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/6992/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Категорія: захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Кіпенка І.С.,

суддів Кружиліної О.А., Пшенічної Л.В.,

за участі секретаря Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з даним позовом, просили суд визнати неправомірними дії ПАТ «Альфа-Банк» щодо направлення листів до посольств іноземних держав в яких поширюються персональні дані ОСОБА_2, відомості, що становить банківську таємницю, зокрема, про стан фінансових розрахунків між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», та зобовязати ПАТ «Альфа-Банк» спростувати поширену інформацію шляхом направлення листів до посольств, визнати дії ПАТ «Альфа-Банк» по здійсненню дзвінків, направленню листів, SMS та голосових повідомлень на мобільні телефони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, заборонити ПАТ «Альфа-Банк» здійснювати дзвінки, направляти листи, SMS, голосові повідомлення на мобільні телефони ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 50000,00 грн. кожному.

В обґрунтування заявлених вимог вказували, що 13 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено кредитний договір, та між ОСОБА_3 та банком - договір поруки.

Починаючи з вересня 2008 року ПАТ «Альфа-Банк» застосовує до позивачів заходи незаконного психологічного тиску з метою примусити їх до виконання вимог ПАТ «Альфа-Банк», які грунтуються на договорі чи законі.

Такими заходами, в порушення ст.19 закону «Про захист прав споживачів», є регулярні дзвінки, листи колекторів з вимогами сплатити кредиту, смс-повідомленя на мобільний телефон з погрозами різного змісту, серед яких погрози відвідування помешкання позивачів, реалізація всього майна на прилюдних торгах, повідомлення про порушення кримінальної справи та інші, які продовжуються по теперішній час.

Також, позивачі вказують про порушення відповідачем їх прав на захист своїх персональних даних та зберігання банківської таємниці.

Негативна інформація яка поширена до посольств Європейського союзу та США, принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, як надійного партнера в туристичній галузі та може стати причиною для розірвання діючих угод, тощо.

Крім того, позивачі вказують про те, що вказаними діями їм спричинено моральну шкоду, яка виявилась у позбавленні їх морального спокою, оскільки вони знаходяться під постійним психологічним тиском від погроз та зазіхань на їх майно. Необхідність постійно боротися із свавіллям банку та з колекторами призводить до моральних страждань позивачів, які протягом декількох років знаходяться у стані постійного стресу.

У судовому засіданні першої інстанції ОСОБА_2 та представник позивачів позов підтримали з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що вказані позивачами факти не підтверджені належними та допустимими доказами, список дзвінків та SMS не містять відомостей про особу, яка склала цей перелік, відсутня інформація безпосередньо від оператора мобільного звязку.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.08.2012 року по справі №22-ц/2690/8993/12 по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ Альфа-банк» про захист прав споживачів, розглянуто питання про нібито нечесну підприємницьку діяльність ПАТ «Альфа-Банк» у звязку із надсиланням повідомлень про сплату заборгованості, колегією суддів визнано правильним висновок суду першої інстанції про те, що при надсиланні таких листів-повідомлень відповідачем не порушено Закон України «Про захист прав споживачів» та Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Також подав письмове клопотання про застосування строку позовної давності.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку, посилаючись на поручення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення суду скасувати на прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13.11.2007 року між Банком та ОСОБА_2, було укладено відповідно кредитний договір №700002164 за яким ОСОБА_2 отримав 37531,69 доларів США та на забезпечення виконання цього договору договір поруки, за яким поручителем є ОСОБА_3

Як встановлено судовим розглядом, у звязку з неналежним виконанням взятих на себе обовязків з повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором, між сторонами склалися численні досудові, позасудові спори та спори зі зверненням сторін до суду з приводу зазначених кредитних відносин. Так матеріали справи містять копії численних судових рішень з приводу кредитних відносин сторін (Т.2 а.с.170 -202).

З наданих в судовому засіданні апеляційного суду пояснень сторін, встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором, яка складає понад півмільйона гривень.

Обгрутовуючи позов та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказують, що зазначені вище дії банку порушують Закон України «Про захист прав споживачів», вказують про здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності відповідно до ст. 15.1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Відповідно до ст.212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 3 ст.10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10, частин 1, 4 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 не надано належних доказів на підтвердження доводів щодо порушення Закону України «Про захист прав споживачів», здійсненні відповідачем нечесної підприємницької діяльності відповідно до ст.15.1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Відповідно до змісту Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», цей Закон визначає правові засади захисту суб'єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції; закон спрямований на встановлення, розвиток і забезпечення торгових та інших чесних звичаїв ведення конкуренції при здійсненні господарської діяльності в умовах ринкових відносин.

Стаття 15.1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» передбачає поширення інформації, що вводить в оману. Поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які:

містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також істотні умови договору;

містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання;

приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають;

містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Таким чином, з аналізу змісту даної статті вбачається, що вона не може застосовуватися до правовідносин, яки склались між позивачем і відповідачем при отриманні листів -повідомленнь про сплату заборгованості, та можливі правові наслідки невиконання зобовязань, та не є такими що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. За встановлених обставин посилання на її порушення є необґрунтованим.

Посилання апелянта на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка містить заборону нечесної підприємницької практики та включає в тому числі будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить в оману або є агресивною є безпідставним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», термін «нечесна підприємницька практика» вживається в такому значенні - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо придбання продукції.

Правовідносини, що виникли між сторонами не стосуються стадії придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання та не може вплинути на економічну поведінку споживача щодо придбання продукції.

Між сторонами склалися досудові, позасудові спори та спори зі зверненням сторін до суду з приводу кредитних відносин.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

В п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано, що при розгляді цивільних справ названої категорії суду слід з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких саме моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, з чого він виходить при оцінці шкоди, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав позивачів зі сторони банківської установи, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки і не дістали обєктивного підтвердження.

Наведені в рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Суд дав належну оцінку всім наявним у справі доказам, та навів у рішенні мотиви спростування кожного з доводів, які наводилися.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 322, 324, 325 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: