АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/4569/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2145/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Карпусь С.А., Федорової Н.О.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу капітального будівництва Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про розірвання договору про дольову участь у будівництві житла та відшкодування шкоди за апеляційною скаргою Відділу капітального будівництва Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2016 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до Відділу капітального будівництва Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області (далі - ВКБ), Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУНП) про розірвання договору про дольову участь у будівництві житла та відшкодування шкоди.

ОСОБА_1 зазначила, що 6 липня 2006 року між нею та ВКБ укладено договір № 4/1170-06 про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2 площею 69,0 кв.м., а та, в свою чергу, мала сплатити забудовнику вартість цієї квартири у розмірі 178 089 грн. В рахунок оплати дольового будівництва позивачка за договором міни від 9 листопада 2006 року передала Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області (далі - УМВС) двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,8 кв.м., вартістю 154 343 грн. 80 коп., і зобов'язалася доплатити ВКБ вартість різниці площі вказаних квартир (9,2 кв.м.) у розмірі 23 745 грн. 20 коп. Вона повністю проінвестувала будівництво квартири та виконала свій обов'язок за договором, однак у 2014 році ВКБ припинив будівництво житлового будинку через відсутність фінансування і, як стало відомо на теперішній час, не буде завершувати його. ВКБ істотно порушив договір про дольову участь у будівництві житла, внаслідок чого цей договір підлягає розірванню в судовому порядку, а позивачці мають бути відшкодовані збитки у розмірі дійсної вартості аналогічної квартири.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд розірвати договір № 4/1170-06 про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2, укладений 6 липня 2006 року між нею та ВКБ, і стягнути з ВКБ на свою користь 486 657 грн. майнової шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Розірвано договір № 4/1170-06 про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2, укладений 6 липня 2006 року між ВКБ і ОСОБА_1 Стягнуто з ВКБ на користь ОСОБА_1 469 575 грн. 34 коп. заподіяних збитків. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що укладений сторонами договір підлягає розірванню у зв'язку з істотним порушенням ВКБ його умов, а ОСОБА_1 має право на відшкодування збитків у розмірі профінансованих нею 96,49% вартості квартири на теперішній час.

В апеляційній скарзі ВКБ просить скасувати рішення суду в частині відшкодування збитків і розподілу судових витрат посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду в частині розірвання договору не оскаржується відповідачем.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник ГУНП, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився. Від ГУНП до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що 6 липня 2006 року між ВКБ і ОСОБА_1 укладено договір № 4/1170-06 про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2. За умовами цього договору ВКБ зобов'язався побудувати для позивачки двохкімнатну квартиру загальною площею 69,0 кв.м. за АДРЕСА_2, а ОСОБА_1, в свою чергу, мала сплатити забудовнику вартість квартири у розмірі 178 089 грн.

В рахунок оплати дольової участі в будівництві житла ОСОБА_1 зобов'язалася передати двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,8 кв.м., вартістю 154 343 грн. 80 коп., і доплатити вартість різниці площі вказаних квартир (9,2 кв.м.) у розмірі 23 745 грн. 20 коп.

9 листопада 2006 року ОСОБА_1 та УМВС уклали договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В.І., за яким УМВС одержало у власність квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 набула право на квартиру АДРЕСА_2.

На виконання своїх обов'язків за договором про дольове будівництво житла 26 грудня 2006 року ОСОБА_1 сплатила ВКБ 17 500 грн.

У 2014 році ВКБ припинило будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до п. 3.3 договору № 4/1170-06 про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2 цей договір може бути розірваний за згодою сторін або за рішенням суду. При цьому договір не містить положень щодо строків будівництва та правових наслідків невиконання ВКБ свого зобов'язання за договором.

З матеріалів справи вбачається, що ВКБ не виконав обов'язків за договором дольового будівництва житла та не побудував житлове приміщення для позивачки. На даний час відповідач визнає, що зобов'язання за договором ним не будуть виконані, внаслідок чого ОСОБА_1 значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що укладений між сторонами договір має бути розірваний у зв'язку з істотним порушенням ВКБ його умов.

Як передбачено ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотними порушеннями договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому якщо договір розірвано у зв'язку з істотним порушенням однією із сторін його умов, то інша сторона має право на відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

Під збитками розуміється майнова шкода у грошовому виразі, а саме: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому потерпілій стороні мають бути відшкодовані реальні збитки, тобто дійсна вартість того, на що особа розраховувала при укладенні договору.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 липня 2016 року № 344/016 (т. 2 а.с. 22-38) ринкова вартість двохкімнатної квартири загальною площею 69,0 кв.м., розташованої на другому поверсі в житловому будинку по АДРЕСА_2, стан готовності якої відповідає умовам укладеного сторонами договору на дольову участь у будівництві житла, на 11 липня 2016 року склала 486 657 грн.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою вказаної норми є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд) постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якою намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (рішення у справі «Джеймс проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Характерним прикладом є справа «Федоренко проти України» (рішення від 1 червня 2006 року). За обставинами справи, 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок за 35 000 грн. Кіровоградському обласному управлінню юстиції. За умовами договору купівлі-продажу покупець мав виплатити кошти за будинок у два етапи: 5 000 грн. і 30 000 грн. відповідно до 1 травня 1997 року та 1 вересня 1997 року. У договорі було визначено, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягала сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Покупець не провів своєчасно розрахунку за придбаний будинок, внаслідок чого через зниження курсу гривні відносно долара США заявник втратив приблизно 6 553 долари США.

Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» щодо прибутку згідно з умовами договору про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору.

У зв'язку з цим, Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже, було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі, яка переглядається, укладаючи з ВКБ договір про дольову участь у будівництва житла, ОСОБА_1 мала законні сподівання щодо набуття права власності на квартиру в м. Хмельницькому. Для досягнення цієї мети позивачка відчужила УМВС майже рівноцінну квартиру в іншому населеному пункті, внаслідок чого вона позбавилась житла.

Невиконання ВКБ, який був структурним підрозділом названої державної установи, умов договору призвело до того, що ОСОБА_1 втратила майно, дійсна вартість якого на теперішній час зросла у зв'язку з інфляційними процесами в державі.

За таких обставин суд першої інстанції правильно керувався тим, що для відновлення порушеного права позивачки ВКБ має відшкодувати їй ринкову вартість профінансованої нею частки квартири на теперішній час.

Та обставина, що ОСОБА_1 профінансувала лише 96,49% вартості квартири, не впливає на даний висновок суду, оскільки за умовами договору (п. 2.3) вона мала повністю профінансувати будівництво до його завершення та не прострочила виконання зобов'язання.

Посилання ВКБ на неправильність визначення судом розміру шкоди та необхідність повернення ОСОБА_1 лише виконаного нею за договором суперечать вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Докази у справі вказують на те, що об'єкт будівництва по АДРЕСА_2, належав УМВС, через яке здійснювалося фінансування будівництва за рахунок державних капітальних вкладень і залучених коштів.

Згідно з п.п. 1, 6, 7, 9 Положення про відділ капітального будівництва Управління внутрішніх справ України в Хмельницькій області, затвердженого 6 травня 2000 року, ВКБ як підпорядкований УМВС самостійний структурний підрозділ із статусом юридичної особи ніс відповідальність за будівництво всіх об'єктів УМВС, що здійснювалися підрядним способом, і являвся замовником всіх державних капітальних вкладень, що виділялись для УМВС.

Набувши право власності на квартиру в смт. Віньківці, Хмельницької області, за договором міни, УМВС як власник об'єкту будівництва у м. Хмельницькому, відчужило ОСОБА_1 право на квартиру в цьому будинку за умови доплати останньою вартості різниці площі житлових приміщень. При укладенні договору про дольову участь у будівництві житла ВКБ і ОСОБА_1 передбачили такий порядок участі останньої у фінансуванні будівництва. Після того, як позивачка передала УМВС свою квартиру, ВКБ зарахував вартість цієї квартири як часткове виконання ОСОБА_1 зобов'язання за договором про дольову участь у будівництві житла.

Отже, твердження ВКБ, що ОСОБА_1 не виконала зобов'язання з передачі належної їй квартири в рахунок фінансування будівництва є безпідставними.

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Відділу капітального будівництва Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ С.А. Карпусь

/підпис/ Н.О. Федорова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Козак О.В.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 19