Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням заяви про зміну підстав позову від 22 січня 2015 року просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на торговий павільйон з пивбаром по АДРЕСА_1, видане 12 лютого 2002 року Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області на ім'я ОСОБА_5; визнати за ним право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «А1», загальною площею 82,0 кв.м. (торгівельний павільйон) та на Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «Б», загальною площею 10,0 кв.м. (торгівельний кіоск) за вказаною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2002 року між сторонами було укладено договір про спільне використання приміщення «Торгівельний павільйон» по АДРЕСА_1. Предметом вказаного договору було об'єднання спільних зусиль, майна і коштів для будівництва цього нежитлового приміщення для досягнення взаємної мети - здійснення підприємницької діяльності.

Спірний об'єкт було збудовано за рахунок спільних коштів сторін та здано в експлуатацію у 2000 році, після чого 12 лютого 2002 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на нього на своє ім'я.

У зв'язку з наміром ОСОБА_5 розірвати договір про спільну діяльність, виникла потреба у визнанні за позивачем права власності на Ѕ частину цього майна, яке вони разом збудували та яке є їх спільною частковою власністю, як учасників простого товариства .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на торговий павільйон з пивбаром від 12 лютого 2002 року, видане Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «А1», загальною площею 82 кв.м., по АДРЕСА_1, а також на Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «Б», загальною площею 10,0 кв.м. за цією ж адресою.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1було збудовано сторонами за спільні кошти, а тому належить їм на праві спільної часткової власності та має бути поділений між ними в рівних частинах.

Ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд встановив, що 1 вересня 2002 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 укладено договір оренди торгового павільйону з пивним баром площею 76,4 кв.м. по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5 За умовами розділу 1 цього договору власник ОСОБА_5 надає майно в оренду, а відповідно до п. 2.4 зазначеного договору утримання приміщень, їх поточний ремонт є платою орендатором ОСОБА_4 власнику ОСОБА_5 за використання орендованого майна. Апеляційним судом також встановлено, що за умовами договору про спільну діяльність від 21 жовтня 2002 року майно по АДРЕСА_1створено ОСОБА_5 та ОСОБА_4, водночас визначено, що все майно належить на праві власності ОСОБА_5, а ОСОБА_4 користується ним протягом певного часу. Крім того, апеляційним судом досліджено укладені між сторонами договір оренди торгових площ та підсобного приміщення торгового павільйону в АДРЕСА_1 від 10 січня 2010 року із додатковою угодою від 30 грудня 2013 року, відповідно до яких власник майна ОСОБА_5 надає вказане майно в оренду ОСОБА_4 Оцінивши вказані договори в сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що сторони спільно збудували об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1у період із 1998 року по 2000 рік за спільні кошти, а відтак таке є їх спільною власністю, спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами справи, зокрема, умовами укладених між сторонами договорів за період із 2002 року по 2013 рік.

Не можна погодитись і з доводами про те, що апеляційний суд безпідставно не застосував положення ч. 1 ст. 357 ЦК України до правовідносин між сторонами, оскільки вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність того, що спірне нерухоме майно належить сторонам на праві спільної власності.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухваленого судом апеляційної інстанції рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова