У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Перша Ужгородська державна нотаріальна контора про визначення майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки у спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, а також визнати, що частки у праві власності на даний житловий будинок подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є рівними і становлять по 1/2 частці кожному.

Позов мотивовано тим, що позивач є сином та спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_8. За час перебування у шлюбі батьки придбали житловий будинок в АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі продажу від 13 червня 1989 року. За даним договором, ОСОБА_8 купила даний житловий будинок. Відповідно до Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року та Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяли на час придбання, житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_6 звернувся до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки таке може бути видано за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення частки померлого у майні.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що в обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що спадщина відкрилася за дії сімейного законодавства 2001 року до даних правовідносин слід застосовувати ст.ст. 60,70 Сімейного кодексу України, згідно якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, на момент укладання договору купівлі-продажу будинку від 13 червня 1989 року, відповідно до ст. 128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно висновків місцевого суду не можуть застосовуватися положення ЦК України і статей 62,74 СК України для визнання за особою права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи. Позивачем не доведено, що житловий будинок придбаний ОСОБА_7 та ОСОБА_8 внаслідок їх спільної праці.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, разом з тим, неправильно визначився з підставами для такої відмови. Згідно висновків апеляційного суду позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що особи щодо яких позивач просить постановити рішення про належність їм майна та розміру часток на момент звернення до суду з позовом померли і їх правоздатність припинилася.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 травня 1976 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб.

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_8 придбала будинок в АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 1989 року, який посвідчений державним нотаріусом Гудкова Н.В. Право власності ОСОБА_8 зареєстроване в підприємстві БТІ м. Ужгород 29 квітня 1990 року.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач звернувся до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з тих підстав, що згідно п.1 п.п.1.1. глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення частки померлого у майні. Згідно п.2 п.п.2.1. глави 11 Порядку: у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути вдане на половину спільного майна. Оскільки, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 померли, нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частку і спільному майні подружжі. В разі смерті обох із подружжя виділ частки в спільному майні подружжя відбувається в судовому порядку.

Звернувшись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що спадщина відкрилася за дії сімейного законодавства 2001 року до даних правовідносин слід застосовувати ст.ст. 60,70 Сімейного кодексу України, згідно якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, рішення судів, як першої, так і апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідають. У мотивувальних частинах постановлених ними рішень не наведено даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, відсутні мотиви щодо оцінки доказів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суди попередніх інстанцій не перевірили та не встановили в чому саме полягає порушення чи невизнання прав або законних інтересів позивача, ким таке право не визнається або оспорюється, та чи відповідає обраний ним спосіб захисту ст.16 ЦК України.

В порушення ст.130 ЦПК України не уточнено у позивача позовних вимог та не визначено коло осіб, які мають брати участь у справі, зокрема не перевірено з яких підстав у якості відповідача виступає ОСОБА_6, які вимоги до нього пред'являються позивачем.

Апеляційний суд обмежився посиланням на те, що особи щодо яких позивач просить постановити рішення про належність їм майна та розміру часток на момент звернення до суду з позовом померли, їх правоздатність припинилася, тому позов задоволенню не підлягає.

При цьому, апеляційний суд висновків місцевого суду не перевірив, не врахував, що позивачу судом було відмовлено з інших підстав, не перевірив правових підстав заявленого позивачем позову та не встановив, чи були порушені, невизнані або оспорені його права, свободи чи інтереси, чи підлягають вони судовому захисту, обраним ним шляхом з урахуванням відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на право на спадщину, та яка норма матеріального права підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Посилаючись на обставини для відмови у задоволенні позову, на які місцевий суд не посилався, суд апеляційної інстанції залишив ухвалене ним рішення без змін, фактично змінив мотиви для відмови у задоволенні заявлених вимог без зміни судового рішення та перевірки викладених у ньому висновків.

Вирішуючи даний спір місцевий суд не визначився з характером спірних правовідносин, не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не встановив коло осіб, інтересів, яких стосується вирішення даного спору, не обговорив питання щодо їх залучення до участі у справі у якості співвідповідачів або третіх осіб.

Апеляційний суд, не виправив вказаних порушень в силу положень ст.303 ЦПК України щодо меж розгляду справи та відсутності повноважень наданих йому цим Кодексом, у зв'язку із чим, залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська