Справа № 361/3308/16-ц
Провадження № 2/361/2131/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарі - Латенко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним окремого положення договору іпотеки,

установив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним окремого положення договору іпотеки.

Позивач зазначав, що 01 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/04/01/3303, за умовами якого позичальник зобов'язувався повернути відповідачу кредит в розмірі 76 500 дол. США, наданий у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на строк по 01 серпня 2017 року та сплатити проценти за його користування в розмірі 13,5 % річних.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01 серпня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самхо Н.Т. 01 серпня 2007 року, зареєстрований за №4389, відповідно до умов якого, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (відповідача), що витікають з кредитного договору. У відповідності до даного договору, іпотекодержатель має право у випадку невиконання боржником (позичальником) своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на визначених договором умовах.

Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки, предметом іпотеки є земельна ділянка загальною площею 0,1000 гектарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю (позивачу) на праві приватної власності, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 27 жовтня 2005 року на підставі рішення сесії Київської області від 16 грудня 2004 року за № 589-28-24 і який зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за номером НОМЕР_2. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Згідно експертного звіту про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки від 21 червня 2007 року, складеного ТОВ «Сван Консалтинг», ринкова вартість земельної ділянки становить 578 326 грн. 00 коп. Заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами у сумі 578 326 грн. 00 коп.

Додатковою угодою № 1 від 13 травня 2009 року та додатковою угодою № 2 від 07 жовтня 2009 року до кредитного договору внесенні відповідні зміни.

Договором про внесення змін до договору іпотеки від 07 жовтня 2011 року внесені зміни до договору іпотеки та викладено п. 1.1. даного договору у новій редакції. Всі інші пункти залишились без змін.

Пунктом 3.1.7. договору іпотеки передбачено, що у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого мийна, яке буде заставленим в забезпечення виконання зобов 'язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця.

Вважає, що пункт 3.1.7. договору іпотеки підлягає визнанню недійсним.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним пункт 3.1.7. договору іпотеки від 01 серпня 2007 року, який укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самхо Н.Т. 01 серпня 2007 року, зареєстрований за №4389.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав, надав поясненні аналогічні позовній заяві, просив про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Косович І.А. позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, просила суд про застосування строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом через 9 років, чим пропустив строк звернення до суду.

Судом встановлено, що 01 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/04/01/3303, за умовами якого Позичальник ОСОБА_3 зобов'язувався повернути відповідачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит в розмірі 76 500 дол. США, наданий у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на строк по 01 серпня 2017 року та сплатити проценти за його користування в розмірі 13,5 % річних (а.с.6-8,16-21).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01 серпня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самхо Н.Т. 01 серпня 2007 року, зареєстрований за №4389. У відповідності до даного договору, іпотекодержатель має право у випадку невиконання боржником (позичальником) своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на визначених договором умовах (а.с.9-15,22).

Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки, предметом іпотеки є земельна ділянка загальною площею 0,1000 гектарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю (позивачу) на праві приватної власності, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 27 жовтня 2005 року на підставі рішення сесії Київської області від 16 грудня 2004 року за № 589-28-24 і який зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за номером НОМЕР_2. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.23).

Згідно експертного звіту про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки від 21 червня 2007 року, складеного ТОВ «Сван Консалтинг», ринкова вартість земельної ділянки становить 578 326 грн. 00 коп. Заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами у сумі 578 326 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до визначень, що містяться в ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням. Іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення вимог іпотекодержателя майновим поручителем за рахунок предмета іпотеки, відносини між іпотекодержателем, який є кредитором, та іпотекодавцем припиняються, а в майнового поручителя при цьому виникає право регресу до боржника, отже, права кредитора за основним зобов'язанням набуває майновий поручитель. Ця норма узгоджується із п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеку. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Слід мати на увазі, що боржник за основним зобов'язанням та майновий поручитель іпотекодавець не є солідарними боржниками. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст. 541 ЦК).

По-перше, солідарної відповідальності боржника за основним зобов'язанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобов'язання не передбачено. По-друге, зазначеним законом, а саме: ч. 1 ст. 11, визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Тобто, обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв'язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.

Пунктом 3.1.7. договору іпотеки передбачено, що у випадках, якщо від суми продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого майна, яке буде заставленим в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця (майнового поручителя).

Отже, зазначений пункт договору, передбачає право Банку задовольнити свої вимоги, що випливають з кредитного договору, за рахунок іншого майна позивача, окрім предмета іпотеки.

Тобто, даний пункт договору передбачає, що позивач несе відповідальність перед відповідачем не лише в межах вартості предмета іпотеки, а й всім іншим належним йому майном, отже збільшується обсяг відповідальності майнового поручителя, що суперечить правовій природі іпотеки майнового поручителя.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правовику є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що пункт 3.1.7. договору іпотеки від 01 серпня 2007 року, який укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, не відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

Однак, договір іпотеки було укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 01 серпня 2007 року, з умовами якого позивач був ознайомлений та погодився, що підтверджується його підписом в зазначеному договорі, а тому про порушення свої прав позивач ОСОБА_1 дізнався 01 серпня 2007 року. З даним позовом позивач звернувся до суду 08 червня 2016 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись, ЗУ «Про іпотеку», ст. 257, 267, 512, 526, 546, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 57, 60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним окремого положення договору іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський