У Х В А Л А

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Консоль ЛТД», комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, треті особи: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, виключення нерухомого майна зі спадкової маси, визнання об'єкту нерухомого майна об'ктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано недійсною додаткову угоду від 20 січня 2006 року № 1 до договору від 21 липня 2003 року про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного жилого будинку, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД», ОСОБА_4 і ОСОБА_6; визнано недійсним договір про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного жилого будинку від 21 березня 2003 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_6; визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 14 березня 2011 року на підставі наказу від 2 березня 2011 року № 271-С/КI серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру та виключено її із спадкової маси по спадковій справі № 254/12, відкритої Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6; визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; в решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року касаційну скаргу комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року залишено без змін.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 44 Кодексу законів про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей, 60, 65 СК України , статей 71, 75, 76, 80 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР), статті 234 ЦК України.

На підтвердження наявності зазначених підстав заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 3016 року, від 2 грудня 2015 року, від 2 березня 2016 року, від 29 січня 2014 року, від 30 липня 2014 року, від 23 квітня 2014 року, від 11 лютого 2015 року й постанови Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року, від 21 жовтня 2015 року, від 27 січня 2016 року, від 30 березня 2016 року, від 8 квітня 2015 року, від 25 листопада 2015 року, від 1 липня 2015 року, від 21 січня 2015 року в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 з огляду на те, що оскільки реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_5 (ОСОБА_5.) та ОСОБА_4 за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2002 року проведено в органі реєстрації актів громадського стану 7 травня 2009 року, то відповідно до статті 44 КпШС шлюб вважається припиненим саме з моменту такої реєстрації. Договір про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного будинку укладений ОСОБА_4 у липні 2003 року є таким, що укладений в період шлюбу і до його припинення, оскільки на його підставі виникли права та обов'язки для подружжя.

Крім того, суд встановивши, що після розірвання шлюбу сторони підтримували сімейні стосунки, про що свідчить також народження у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року сина ОСОБА_8; кошти, які були розміщені на депозитних рахунках у ВАТ «Родовід банк», знімались ОСОБА_4 за взаємною згодою обох із подружжя і були витрачені на потреби сім'ї; внесення коштів в якості пайових внесків на будівництво квартири здійснювалось ОСОБА_4, а не ОСОБА_6, а укладення додаткової угоди від 20 січня 2005 року вчинено з метою виключення майна з переліку спільного сумісного майна подружжя, з урахуванням положень статей 48, 430 ЦК Української УРСР, статей 203, 215 ЦК України, статті 65 СК України дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а укладені ОСОБА_4 і ОСОБА_6 договори, свідоцтво про право власності видане на ім'я ОСОБА_6 щодо спірної квартири визнанню недійсними. Також, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру та виключення її із спадкової маси по спадковій справі.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 4 квітня 2016 року суд касаційної інстанції погодившись з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя виходив з доведеності факту, що спірна квартира не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки пай за спірну квартиру в житлово-будівельному кооперативі був внесений відповідачем хоча і під час шлюбу із позивачем, проте у період, коли вони не проживали разом і за рахунок особистих коштів відповідача;

- від 6 квітня 2016 року суд касаційної інстанції погодившись з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання біржових угод недійсними, витребування автомобіля, з урахуванням положень частини 3 статті 65 СК України виходив з недоведеності позивачем, що оспорювані правочини вчинялися за зловмисною домовленістю сторін із розумінням відчуження та придбання транспортних засобів поза її волею з метою виведення з об'єму майна подружжя;

- від 2 березня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу з огляду на те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту та відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, оскільки у провадженні суду перебуває справа про поділ майна подружжя, в якій предметом спору є спірний транспортний засіб, у зв'язку з чим позивач має право на відповідну компенсацію її частки у відповідному спільному майні (за умови, що автомобіль є спільним майном подружжя);

Отже, порівняння змісту вказаних судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та судового рішення, про перегляд якого подано заяву не свідчить про ухвалення судом касаційної інстанції різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року, від 29 січня 2014 року, від 30 липня 2014 року, від 23 квітня 2014 року та від 11 лютого 2015 року не вказують на неоднакове застосування норм матеріального права, оскільки цими ухвалами суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, оскільки судами не встановлені фактичні обстави, які мають значенні для правильного вирішення справи.

У наданих для порівняння постановах Верховний Суд України дійшов таких висновків:

- від 7 жовтня 2015 року в справі про визнання договору іпотеки, Верховний Суд України скасувавши рішення судів попередніх інстанцій та постановивши нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і що остання не надала ОСОБА_9 згоди на укладення цього договору. Факт проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спірної квартири встановлено рішення Печерського районного суду м. Києва лише 6 березня 2014 року;

- від 21 жовтня 2015 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, Верховний Суд України скасувавши рішення судів попередніх інстанцій в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та направивши справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 і ОСОБА_10 і що остання не надавала ОСОБА_9 згоди на укладення цього договору, тому судом у визнанні вказаного договору іпотеки недійсним із цих мотивів відмовлено;

- від 27 січня 2016 року та від 30 березня 2016 року в справі про визнання договору іпотеки недійсним, Верховний Суд України скасувавши рішення судів попередніх інстанцій та постановивши нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу і що позивач не надавав відповідачу згоди на укладення цього договору;

- від 8 квітня 2015 року в справі про поділ майна подружжя, визнання договорів відчуження транспортного засобу недійсними, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, Верховний Суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки позивачка надала згоду на видачу її чоловіком довіреності представнику з метою майбутнього продажу автомобіля та наявність у позивачки права на майбутню компенсацію її частки у відчуженому представником чоловіка спільному майні, який як представник діяв в інтересах подружжя на підставі доручення;

- від 25 листопада 2015 року в справі про визнання права на частку в спільному майні та визнання квартири особистою приватною власністю, Верховний Суд України погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання права на частку в спільному майні та задоволення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю з огляду на доведеність відповідачем придбання спірної квартири за особисті кошти, тому зазначена квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя;

- від 1 липня 2015 року в справі про визнання права особистої власності, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, стягнення боргу за договором позики, Верховний Суд України погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання частини спірного будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 та відмови у позові ОСОБА_2 про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя з огляду на доведеність факту придбання частини спірного будинку за особисті кошти ОСОБА_1, отримані за договором позики;

- від 21 січня 2015 року в справі про визнання договору недійсним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, Верховний Суд України скасовуючи ухвалу суду касаційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції виходив з того, що суди встановивши, що оспорюваний договір укладений 22 березня 2001 року, тобто до набрання чинності ЦК України вирішуючи спір застосували норми ЦК України 2004 року, залишивши поза увагою статтю 5 ЦК та не врахували пункт 4 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Кодексу, відповідно до яких положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності та не вирішено питання застосування позовної давності.

Отже, висновок суду касаційної інстанції у судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, не суперечить висновкам, зробленим Верховним Судом України у зазначених постановах, на які посилається заявник.

За таких обставин заяву ОСОБА_4, вважати обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Консоль ЛТД», комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, треті особи: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, виключення нерухомого майна зі спадкової маси, визнання об'єкту нерухомого майна об'ктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема