У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Савченко О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «ВВП Сервіс», третя особа - директор приватного підприємства «ВВП Сервіс» Курильців Володимир Степанович, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 26 грудня 2012 року він працював у приватному підприємстві «ВВП Сервіс» (далі - ПП «ВВП Сервіс») на посаді диспетчера диспетчерської служби з посадовим окладом у розмірі 3 700 грн.

Вказував, що у зв'язку зі зменшенням обсягу виконаних робіт та порядку їх оплати директором підприємства було видано наказ від 1 вересня 2014 року про зміну в організації виробництва та праці на підприємстві.

Наказом директора підприємства від 22 вересня 2014 року на виконання вищевказаного наказу змінено умови праці та зменшено з 22 листопада 2014 року посадові оклади диспетчерам підприємства до 2 800 грн.

Наказом директора підприємства від 14 листопада 2014 року перенесений строк вступу у дію змін умов праці на один місяць, а саме з 22 грудня 2014 року.

Наказом директора підприємства від 28 листопада 2014 року його було звільнено з 29 листопада 2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Наказом директора підприємства від 22 грудня 2014 року змінено дату його звільнення на 22 грудня 2014 року.

ОСОБА_3 вважав своє звільнення з роботи незаконним й таким, що порушує його трудові права, просив суд скасувати накази: від 22 вересня 2014 року, від 14 листопада 2014 року, від 28 листопада 2014 року, від 22 грудня 2014 року; поновити його на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу від 22 вересня 2014 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що зміна істотних умов праці, про яку позивач був повідомлений більше ніж за два місяці, та від роботи в яких він відмовився, відбулася за наявності змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці, тому звільнення його з роботи проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши також про те, що умови праці ОСОБА_3 були змінені у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці підприємства.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював на посаді диспетчера диспетчерської служби ПП «ВВП Сервіс» з 26 грудня 2012 року з посадовим окладом 3 700 грн на місяць.

1 вересня 2014 року ПП «ВВП Сервіс» видано наказ № 01/09-2014 про зміни в організації виробництва та праці на підприємстві, згідно з яким відбуватиметься перерозподіл обов'язків працівників для забезпечення рівномірного навантаження працівників та затрат робочого часу.

Наказом підприємства від 22 вересня 2014 року № 22/09-2014 «Про зміну умов праці» запроваджувалося зменшення з 22 листопада 2014 року посадових окладів диспетчерам ПП «ВВП Сервіс» до 2 800 грн. У цей же день ОСОБА_3 був попереджений про зміну істотних умов праці, проте останній відмовився від продовження роботи на змінених умовах.

Наказом ПП «ВВП Сервіс» від 14 листопада 2014 року № 14/11-2014 строк введення в дію змін умов праці був перенесений на один місяць - на 22 грудня 2014 року.

Наказом підприємства від 28 листопада 2014 року № 28-6/11-2014 ОСОБА_3 був звільнений з роботи з 29 листопада 2014 року відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вказаний наказ був скасований наказом ПП «ВВП Сервіс» від 22грудня 2014 року № 6-22/12-2014, а дата звільнення ОСОБА_3 з роботи була змінена на 22 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

У ч. 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми права вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року № 6-59цс12 і відповідно дост. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Також у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Таким чином, вирішального значення у даному аспекті набуває саме порядок запровадження змін в організації виробництва і праці, тобто роботодавець повинен мати докази того, що розмір оплати праці змінюється саме у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці.

З матеріалів справи вбачається, що штатний розпис від 13 січня 2014 року встановлює посадовий оклад (тарифну ставку) диспетчера диспетчерської служби у розмірі 3 700 грн, починаючи з 9 січня 2014 року.

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував, на вказані обставини справи уваги не звернув, доводів ОСОБА_3 не перевірив, не надав їм належної правової оцінки, не встановив наявності змін в організації виробництва і праці та на припущеннях дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.О.Савченко

В.А.Черненко