Справа №577/616/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/767/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 15 250,14 грн. неустойки та 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Стягнуто з фізичної особипідприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 403 грн. 99 коп. пені за період з 01 березня 2015 року по 01 травня 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача в доход держави судовий збір у розмірі 14,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог в цій частині.

Зазначає, зокрема, що є помилковим висновок суду про те, що обставини стосовно невиконання відповідачем договору підряду та межі застосування відповідальності у вигляді пені в розмірі облікової ставки НБУ встановлені рішенням Конотопського міськрайонного суду від 16 квітня 2015 року у справі №577/5595/14-ц та не підлягають доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями.

¬Вважає в даному випадку преюдиційними встановлені рішенням суду від 16 квітня 2015 року та ухвалою апеляційного суду від 02 червня 2015 року у зазначеній справі обставини щодо укладення договору та наявності вини відповідача в його невиконанні, а висновки про межі відповідальності у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки НБУ є судженнями, не тотожними поняттю преюдиціальності.

Зазначає, що в матеріалах справи був відсутній підписаний обома сторонами правочин, який би передбачав відповідальність відповідача у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки НБУ; правочину з такими умовами не існувало, і раніше ухвалені судові рішення цього факту не спростовують, а тому суд першої інстанції мав застосувати положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», де передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі 3 % загальної вартості замовлення.

Відмову суду у відшкодуванні моральної шкоди вважає незаконною з огляду на неналежне виконання робіт відповідачем, що останній підтверджує в листі від 06 квітня 2015 року №4, зазначаючи, що роботи за укладеним між сторонами договором були ним виконані частково, не в повному обсязі, обумовленому сторонами, а відтак - неналежним чином, оскільки від завершення робіт відповідач в подальшому протиправно відмовився. В запереченнях на позов відповідач цей факт також підтвердив.

Вважає, що має право на відшкодування моральних збитків згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 та частини 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

04 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11 серпня 2014 року між ним та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 склалися договірні відносини, предметом яких є взяття відповідачем як підрядником на себе зобовязань по виконанню робіт із створення наливної підлоги належних позивачу обєктів: сараю (побутової кімнати) та гаражу за адресою: вул. Генерала Тхора, 46а в м. Конотоп Сумської області, згідно переліку та в обсягах, наведених у рахунку-фактурі від 11 серпня 2014 року №1.

На підтвердження встановлення договірних відносин ним за виконання вказаних робіт було внесено 100 % передплати в розмірі 8198,86 грн., що засвідчено квитанцією відповідача до прибуткового касового ордера №1 від 11 серпня 2014 року.

За досягнутою між ними домовленістю роботи мали бути відповідачем закінчені до 26 серпня 2014 року, але з вини останнього залишилися не виконаними.

Ці факти встановлені рішеннями Конотопського міськрайонного суду від 16 квітня 2015 року у справі №577/5595/14-ц і рішенням апеляційного суду Сумської області від 30 листопада 2015 року у справі №577/3240/15-ц.

19 вересня 2014 року він, з метою позасудового врегулювання спору, надіслав на адресу відповідача письмове звернення, в якому просив повідомити причини, з яких останній порушив свої договірні зобовязання, однак відповідач на його звернення не надав пояснень.

07 травня 2015 року він надіслав на адресу відповідача інший лист, в якому вимагав невідкладно приступити до виконання робіт і ставив питання про необхідність письмового узгодження з ним часу їх виконання.

На цей лист він отримав відповідь від 18 травня 2015 року, в якій відповідач фактично відмовився найближчим часом приступити до виконання робіт через свої особисті причини, самостійно запропонував іншу дату виконання зобовязань і в наступному цих строків також не дотримався.

Посилався на положення частини 1 статті 526, ст. 525, ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 629 ЦК України, згідно яких зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом; договір є обовязковим для виконання сторонами, та на положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які передбачають, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі 3 % загальної вартості замовлення.

Згідно рахунку-фактури від 11 серпня 2014 року №1 загальна вартість роботи склала 8198,86 грн., а тому вважав, що на підставі приписів частини 5 статті 10 вказаного Закону розмір неустойки за період з 01 березня по 01 травня 2015 року за 62 дні складає 15250,14 грн. (8198,86 грн. х 3 % х 62 день прострочення = 15250,14 грн.).

Зазначав, що відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яка полягає в негативних для нього явищах: порушення його прав як споживача тривало значний період; відбулась зміна сезонів, і наявний температурний режим створює підвищені ризики для належного завершення робіт, що викликає в нього обєктивне занепокоєння; отримавши від нього кошти і не виконуючи замовлення, відповідач позбавив можливості завершити запланований обєм робіт по впорядкуванню обєкта; відсутність наливної підлоги, обладнати яку відповідач мав в гаражі та побутовій кімнаті, позбавляє можливості використовувати ці обєкти за призначенням, що створює додаткові незручності; він змушений витрачати власний час та зусилля на здійснення необхідних дій по захисту своїх майнових інтересів від порушень відповідачем договірних зобовязань, а тому вважав, що має право на підставі положень частини 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір якої оцінив в сумі 15000 грн.

Просив стягнути з відповідача 15250,14 грн. неустойки та 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки обставини стосовно невиконання відповідачем ОСОБА_4 договору підряду від 11 серпня 2014 року та межі застосування відповідальності у вигляді пені та її розмір встановлені рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02 червня 2015 року, при розгляді даної справи вони не підлягають доказуванню в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, а тому, відповідно до п. 6.3 договору підряду № 3 від 11 серпня 2014 року, за порушення терміну виконання своїх зобовязань за договором винна сторона виплачує постраждалій стороні пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від ціни договору за кожен день прострочення.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що між сторонами існували договірні правовідносини, а договором підряду від 11 серпня 2014 року, укладеним між ними, не передбачене відшкодування моральної шкоди.

Суд зазначив, що згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач, споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, а стаття 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначає як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та судом вірно встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, були неодноразово предметом судового розгляду.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 2 червня 2015 року, у цивільній справі № 2/577/5595/15 за позовом ОСОБА_3 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди, встановлено, що 11 серпня 2014 року між сторонами був укладений договір підряду № 3, згідно якого підрядник бере на себе зобовязання по виконанню заливки підлоги сараю (побутової кімнати) та гаражу за адресою м. Конотоп, вул. Генерала Тхора, 46а, відповідно до переліку та у обсягах, наведених у рахунку-фактурі від 11 серпня 2014 року № 1. Ціна договору становить 8 198,86 грн. без ПДВ (п. 2.1). Термін закінчення робіт 26 серпня 2014 року (п. 3.1).

ОСОБА_3 сплатив відповідачеві на виконання умов договору загальну вартість послуг в сумі 8198,86 гр., що підтверджується рахунком - фактурою № 1 від 11 серпня 2014 року та квитанцією до прибуткового касового ордера № 1. Відповідач обумовлені договором підряду роботи у визначений договором строк не виконав, чого він не заперечив.

Пунктом 6.3 укладеного між сторонами договору підряду від 11 серпня 2014 року передбачена відповідальність за порушення терміну виконання зобовязання у вигляді пені у розмірі однієї облікової ставки НБУ від ціни договору за кожний день прострочення, яку суд стягнув з відповідача у розмірі 199,33 гр. за період з 27 серпня по 6 листопада 2014 року та на відшкодування моральної шкоди 1000 гр.

При цьому суд в судовому рішенні навів мотиви, з яких він не погоджується з доводами позивача про розмір пені, пославшись на те, що ксерокопія договору, надана позивачем, з умовами, якими він обґрунтовує позов в частині визначення розміру пені, не є належним доказом (а.с. 25-27, 76- 78).

З аналогічних встановлених судом обставин виходив апеляційний суд Сумської області у рішенні від 2 лютого 2016 року у цивільній справі № 2/577/273/15, стягнувши на користь ОСОБА_3 за його позовом з відповідача ОСОБА_4 за невиконання умов спірного договору підряду від 11 серпня 2014 року пеню 253,36 гр. у розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за інший період - з 6 листопада 2014 року по 26 січня 2015 року (а.с. 79, 83 84).

Аналогічні обставини справи в частині визначення розміру пені як відповідальності за невиконання відповідачем договору підряду покладені в основу рішення Конотопського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 7 квітня 2016 року, за аналогічним позовом ОСОБА_3, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_4 за період з 26 січня по 1 березня 2015 року пеню в сумі 135,33 гр. та відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди (а. с. 85-88).

З врахуванням вищезазначених обставин рішенням Конотопського міськрайонного суду від 11 квітня 2016 року у аналогічній справі стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 411,07 гр. пені за період з 1 травня по 1 липня 2015 року (а.с.89- 90).

З наведених судових рішень та з наданих сторонами документів, зокрема, їх переписки, вбачається, що ОСОБА_4 не виконав умови укладеного між ними договору підряду, чого він не спростував, і листом від 6 квітня 2015 року запропонував позивачеві розірвати договір підряду №3 від 11 серпня 2014 року та надати реквізити для повернення коштів, посилаючись на те, що обовязки згідно договору не виконуються з обох сторін (а.с. 2 - 5, 28).

Згідно платіжного доручення №26 від 08 жовтня 2015 року ФОП ОСОБА_4 повернув кошти ОСОБА_5 в сумі 8 198,86 грн., сплачені ОСОБА_3 за заливку підлоги (а.с.30).

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 30 листопада 2015 року у цивільній справі № 577/3240/15-ц за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про зобовязання невідкладно виконати роботи із створення наливної підлоги належних йому обєктів сараю (побутової кімнати) та гаражу за адресою вул. Генерала Тхора, 46а в м. Конотопі згідно переліку та в обсягах, наведених у рахунку-фактурі від 11 серпня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову з тих підстав, що за наданими позивачем 29 вересня 2015 року банківськими реквізитами відповідач 8 жовтня 2015 року перерахував позивачеві платіжним дорученням кошти, отримані за договором підряду в сумі 8198,86 гр. на його банківський рахунок, а тому 8 жовтня 2015 року договір розірваний (а. с. 80 82).

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610, ч. 1 ст. ст. 612, 629 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

В ч. ч. 1,3 ст. 865 ЦК України визначено, що за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Згідно положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема, статтею 61 ЦПК України, надавши докази, відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведені норми матеріального та процесуального права, суд зробив вірний висновок про те, що така умова укладеного між сторонами договору підряду як розмір пені як відповідальності за невиконання умов договору, яка підлягає стягненню з відповідача, є обставиною, що має значення для справи, ця обставина встановлена попередніми судовими рішеннями, а тому не підлягає доказуванню в даній справі.

Такий висновок суду узгоджується з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, набрали законної сили судові рішення, якими встановлена та обставина, яка має значення для справи, що між 11 серпня 2014 року між сторонами був укладений договір підряду, умовами якого передбачено, що за кожний день прострочення виконання робіт з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі облікової ставки НБУ, а тому доводи позивача про те, що він має право на стягнення пені відповідно до положень частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними.

Обгрунтовано суд відмовив і в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Згідно розяснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4, ч. ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.; при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу.

З огляду на зазначені норми закону, суд прийшов до вірного висновку про те, що в справі не встановлено обставин, з якими Закон України «Про захист прав споживачів» повязує право позивача як споживача на відшкодування моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2016 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -