У Х В А Л А

21 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюк В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: поновлено останнього на посаді головного спеціаліста відділу методології та реструктуризації проблемних активів управління супроводження банкрутства і виконавчого провадження департаменту проблемних активів ПАТ «Державний ощадний банк України» з 13 січня 2015 року; стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 січня 2015 року по 22 вересня 2015 року включно у розмірі 88 990 грн 46 коп. та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 10 570 грн 65 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим другий абзац резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 січня 2015 року по 22 вересня 2015 року без урахування сум податків та зборів в розмірі 10 678 (десять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн 30 коп.» У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, рішення суду першої інстанції від 22 вересня 2015 року в незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції від 10 грудня 2015 року залишені без змін.

У липні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Верховного Суду України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року і просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статті 42 і 49 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах вказаних норм матеріального права.

На підтвердження підстави подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2013 року, 22 жовтня 2014 року, 23 лютого, 11 березня, 7 жовтня, 4 листопада, 2 грудня 2015 року, 6 червня 2016 року, ухвали Верховного Суду України від 5 грудня 2007 року, 24 рудня 2008 року, 3 червня 2009 року, 21 квітня 2010 року, 19 січня, дві ухвали від 10 березня 2011 року та постанови Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року і 1 квітня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд рішень в якій подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, виходив з того, що відповідач не дотримався визначеного чинним законодавством порядку звільнення працівника, зокрема суд встановив, що із 141 вакантної посади, позивачу було запропоновано лише 26 вакантних посад, які не відповідали його фаху, при цьому доказів, які б свідчили про те, що у відповідача не було вільних посад, які б відповідали спеціальності позивача, суду не надано.

Разом з тим, надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вказаною ухвалою відмовлено у допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Ухвалою від 19 січня 2011 року Верховний Суд України відхилив касаційну скаргу з підстав необґрунтованості останньої.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2013 року, від 22 жовтня 2014 року, 11 березня, 7 жовтня, 4 листопада, 2 грудня 2015 року та від 29 квітня 2015 року, на які посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, суд касаційної інстанції, зазначив, що працівнику, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю, і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

В ухвалі Верховного Суду України від 24 грудня 2008 року суд дійшов висновку про залишення в силі рішення апеляційного суду про відмову у поновленні на роботі, оскільки питання про звільнення вирішувалось в присутності такого працівника.

В ухвалі Верховного Суду України від 5 грудня 2007 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що працівник не мав переважного права на залишення на роботі з огляду на те, що він мав нижчу від всіх продуктивність праці.

Ухвалами Верховного Суду України від 10 березня і 21 квітня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року та постановою Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року були залишені в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову щодо поновлення на роботі з тих підстав, що працівнику були запропоновані всі вільні посади на підприємстві, від яких останній відмовився.

В ухвалі Верховного Суду України від 3 червня 2009 року суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначив, що суд не встановив перед ким працівник мав переважне право на залишення на роботі.

Ухвалою від 10 березня 2011 року Верховний Суд України направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з огляду на не встановлення судом виконання роботодавцем вимог закону щодо отримання попередньої згоди профспілки на звільнення працівника.

Отже зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі №6-40цс15 викладений правовий висновок, відповідно до якого власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

За таких обставин, наведене заявником судове рішення не свідчить про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук