ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 серпня 2008 року між банком та відповідачем було укладено договір № 014/17-41/1490-38, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 25 500 доларів США терміном до 15 серпня 2018 року зі сплатою за користування кредитом 14,35 % річних. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, станом на 27 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 13 090 доларів 15 центів США, з яких: заборгованість за кредитом - 9 435 доларів 36 центів США, що еквівалентно 261 955 грн 03 коп.; заборгованість зі сплати процентів - 1 122 долари 38 центів США, що еквівалентно 31 160 грн 77 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів - 2 532 долари 41 центи США, що еквівалентно 70 307 грн 60 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 15 серпня 2008 року № 014/17-41/1490-38 у розмірі 10 557 доларів 74 центи США та пеню у розмірі 53 082 грн 49 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 7 631 грн 88 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позову, оскільки при дослідженні розрахунку заборгованості, наданого банком, учасникам процесу не вдалося перевірити його правильність, у тому числі відповідність умовам договору та закону, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували період неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, суму простроченої заборгованості, правильність розрахунку та врахування всіх здійснених відповідачем платежів, які були здійснені в період дії договору, дотримання порядку та підстав нарахування пені, відсотків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вважав, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором за ним утворилася заборгованість, яка, відповідно до вимог ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль».

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що 15 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено договір № 014/17-41/1490-38, відповідно до умов якого останній отримав 25 500 доларів США терміном до 15 серпня 2018 року зі сплатою за користування кредитом 14,35 % річних та зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором (а. с. 5-13).

У додатку, який є невід'ємною частиною кредитного договору, сторони погодили графік погашення кредиту (а. с. 14-15).

Відповідно до оригіналів меморіальних ордерів від 15 серпня 2008 року № ОР9У2859 та № 2, копії яких долучені до матеріалів справи, ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 25 500 доларів США.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за спірним кредитним договором станом на 25 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 13 090 доларів 15 центів США, яка складається із: тіла кредиту - 9 435 доларів 36 центів США, з яких прострочена - 583 доларів 19 центів США; процентів - 1 122 долари 38 центів США, у тому числі прострочені - 1 077 доларів 87 центів США та пені - 2 532 доларів 41 долари США (а. с. 20-23).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору належним чином не встановив, зокрема, оскаржуване судове рішення не містять висновків щодо обґрунтованості, правильності розрахунку кредитної заборгованості, доведеності розміру заявлених грошових вимог, наявності доказів, що їх підтверджують, зокрема, за який період та у якому розмірі вона виникла та з яких складових складається, відповідно судом не з'ясовано її дійсний розмір та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову ПАТ ««Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, згідно з абзацами 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Зазначене залишилося поза увагою апеляційного суду, який не звернув уваги на те, що пеня повинна обчислюватися у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.П. Штелик