УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного вищого навчального закладу «Медичний коледж», третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Медичний коледж» (далі - ПВНЗ «Медичний коледж»), який неодноразово уточнювала в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати незаконним наказ № 113-к від 31 серпня 2015 року ПВНЗ «Медичний коледж» про звільнення ОСОБА_4;

- поновити її на посаді викладача клінічних дисциплін ПВНЗ «Медичний коледж»;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15 357 грн 60 коп. та моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що згідно із контрактом від 29 серпня 2014 року вона перебувала в трудових відносинах із відповідачем - ПВНЗ «Медичний коледж» та працювала на посаді викладача клінічних дисциплін. Контракт було укладено на строк з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року, а згідно з наказом №113-к від 31 серпня 2015 року її звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - за закінченням строку трудового договору.

Позивачка вважала своє звільнення незаконним, оскільки її відповідно до п. п. 6.1, 6.2 контракту не було повідомлено про наступне звільнення за два місяці до його закінчення; крім того вона є одинокою матір'ю, яка виховує двох дітей віком до чотирнадцяти років, а тому її звільнення з ініціативи власника не допускається крім випадків повної ліквідації підприємства. Також вказала, що внаслідок незаконних дій відповідача їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінила у розмірі 8 000 грн.

Зважаючи на вищевикладене ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ПВНЗ «Медичний коледж» від 31 серпня 2015 року № 113-к про звільнення ОСОБА_4

Поновлено ОСОБА_4 на роботі у ПВНЗ «Медичний коледж» на посаді викладача клінічних дисциплін з 31 серпня 2015 року.

Стягнуто з ПВНЗ «Медичний коледж» на користь ОСОБА_4 15 357 грн 60 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПВНЗ «Медичний коледж» на користь ОСОБА_4 5 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць у розмірі 3 128 грн 40 коп. допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу ПВНЗ «Медичний коледж» задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПВНЗ «Медичний коледж» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що звільнення позивачки на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було проведено із порушенням трудового законодавства, оскільки її не було письмово повідомлено про наступне звільнення за два місяці до закінчення строку дії контракту, а також не враховано, що вона є одинокою матір'ю та при її звільненні відповідно до вимог ст. 184 КЗпП України відповідач зобов'язаний був запропонувати їй іншу роботу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, виходив з того, що особливістю припинення трудових відносин у зв'язку із закінченням строку трудового договору є те, що роботодавець не зобов'язаний попереджати працівника про звільнення, оскільки сторони домовилися про припинення договору ще при його укладенні, зокрема, і укладеним між сторонами контрактом визначено строк його дії до 31 серпня 2015 року; разом з тим директором ПВНЗ «Медичний коледж» 26 червня 2015 року усно попереджено ОСОБА_4 про непродовження з нею контракту, а листом від 03 серпня 2015 року № 297 її було повторно письмово попереджено про закінчення строку дії контракту та її наступне звільнення, однак позивачка не скористалась правом щодо продовження строку дії контракту та не повідомила відповідача про намір продовження його дії.

Також апеляційний суд врахував правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 21-303а13, та роз'яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», дійшовши обґрунтованого висновку, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, проте обов'язок по працевлаштуванню ПВНЗ «Медичний коледж» позивачки є підставою для покладення на відповідача відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України обов'язку надати їй робоче місце в цій або іншій установі, а не про поновлення на попередній роботі.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В.Закропивний

Т.О. Писана