Провадження № 2/161/4654/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді - Подзірова А.О., при секретарі - Кубяк О.В., з участю позивача- Прохорук В.М., представника третьої особи - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 у справах дітей Луцької міської ради Волинської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній дитині без згоди батька, -
ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 у справах дітей Луцької міської ради Волинської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній дитині без згоди батька.
Свій позов мотивує тим, що ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який було розірвано 27.09.2007 року. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_5. В даний момент, позивач та донька проживають за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з важким матеріальним становищем в Україні, відсутністю належних умов для розвитку, відпочинку та лікування дітей, вона має намір разом із донькою тимчасово виїхати за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вважає, що така поїздка є необхідною для розвитку дитини, розширення її світогляду, духовного та інтелектуальному розвитку як особистості, а також сприятиме фізичному оздоровленню.
Просить суд, надати дозвіл на тимчасовий періодичні виїзди ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України до країн Шенгенської зони : Австрія. Бельгія, Угорщина, Німеччина (без Бюзінген-на-Верхньому-Рейні), Греція (без Афона), Данія (без Гренландії і Фарерських островів), Ісландія, Іспанія, Італія (без анклава Левігно), Латвія, Литва, Ліхтенштейн, Люксембург, Мальта, Нідерланди (Голландія), Норвегія (без Шпіцбергена і Ведмедячих островів), Польща, Португалія, Словаччина, Словенія, Фінляндія, Франція, Чехія, Швейцарія, Швеція, Естонія, а також країн Білорусії, Російської Федерації, Єгипту, Туреччини, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, ОАС, США, Хорватії, Тайланду, Албанії, Індії, Танзанії, Великобританії, Домінікани, Мальдів, Ірландії, Вєтнаму, Індонезії , Ізраїлю з метою відпочинку та оздоровлення на строк до досягнення нею 16-ти річного віку та дозволити їй, ОСОБА_2 або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_3 оформляти документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України до вищевказаних країн на строк до досягнення нею (донькою) 16-ти річного віку.
Позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд, позов задовольнити.
Представник третьої особи ОСОБА_4 у справах дітей Луцької міської ради - ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.
Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про отримання судової повістки.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, актовий запис № 469 (а.с. 4 ).
З свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, актовий запис № 567 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області вбачається, що 27.09.2007 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4 ).
Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітня дочка проживає з матір'ю - ОСОБА_2, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З огляду на цю обставину, позивач має можливість на поїздки з дочкою на відпочинок за кордон з метою забезпечення належного та всебічного розвитку дитини. Крім того, тимчасовий виїзд дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).
Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1).
Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України).
Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим.
Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості отримати згоду батька неповнолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на тимчасові періодичні виїзди за кордон, в тому числі з метою належного та всебічного розвитку, а також для оздоровлення, оскільки не відомо місце знаходження останнього.
В даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України. Разом з тим, тимчасові виїзди дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини.
Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною .
Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК України, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Такого права відповідача не заперечує позивач.
Разом з тим, суд вважає, що дозвіл на тимчасові виїзди дитини слід надати терміном з 07.12.2016 року по 07.12.2017 року, а не до досягнення неповнолітньою 16-ти річного віку, оскільки періодичні виїзд дитини за кордон протягом даного періоду сприятимуть розширенню світогляду дитини та добре позначаться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавлять останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дочки, а тому, приходить до висновку про задоволення позову частково.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 15, 16, 58, 60, 88, 212-215, 224- 226 ЦПК України, на підставі Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, ст. 155 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд,
позовні вимоги задовольнити частково.
Надати дозвіл на тимчасові періодичні виїзди ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_3, за межі України до країн Шенгенської зони: Австрія, Бельгія, Угорщина, Німеччина (без Бюзінген-на-Верхньому-Рейні), Греція (без Афона), Данія (без Гренландії і Фарерських островів), Ісландія, Іспанія, Італія (без анклава Левігно), Латвія, Литва, Ліхтенштейн, Люксембург, Мальта, Нідерланди (Голландія), Норвегія (без Шпіцбергена і Ведмедячих островів), Польща, Португалія, Словаччина, Словенія, Фінляндія, Франція, Чехія, Швейцарія, Швеція, Естонія, а також країн Білорусії, Російської Федерації, Єгипту, Туреччини, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, ОАЄ, США, Хорватії, Тайланду, Албанії, Індії, Танзанії, Великобританії, Домінікани, Мальдів, Ірландії, Вєтнаму, Індонезії, Ізраїлю з метою відпочинку та оздоровлення терміном з 07.12.2016 року по 07.12.2017 року, надати дозвіл матері ОСОБА_2 або її представникові, без згоди батька ОСОБА_3, оформляти документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження за межі України до вищевказаних країн терміном з 07.12.2016 року по 07.12.2017 року.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя Луцького міськрайонного суду Подзіров А.О.