Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П.,Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного професійно-технічного навчального закладу "Полтавське вище професійне училище ім. А.О. Чепіги" про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що згідно наказу №32-к від 01квітня 2013 року вона була прийнята на роботу до Державного професійно-технічного навчального закладу "Полтавське вище професійне училище ім. А.О. Чепіги" (далі - ДПТНЗ "Полтавське вище професійне училище ім. А.О. Чепіги") на посаду викладача історії та філософії погодинно (128 годин) з 01 квітня 2013 року.

Згідно Наказу № 65 к від 30 серпня 2013 року її було прийнято на посаду викладача історії з 01 вересня 2013 року.

02 вересня 2013 року між нею та відповідачем було укладено контракт, відповідно до якого її було прийнято на посаду викладача історії, на строк з 01 вересня 2013 року по 01 вересня 2014 року, який 01 вересня 2014 року згідно наказу № 121 ВН було продовжено на 2014-2015 роки.

Наказом директора училища № 58-к від 01 вересня 2015 року її було звільнено з посади викладача історії відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту.

Зазначала, що оскільки трудові відносини між нею та відповідачем тривали після закінчення визначеного у контракті строку, а саме: після 01 вересня 2014 року, то дія контракту є продовженою на невизначений строк, а тому її звільнення є незаконним

З огляду на зазначене, просила суд поновити її на посаді викладача історії ДПТНЗ "Полтавське вище професійне училище ім. А.О. Чепіги", стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить указані судові рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року залишене без змін, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивачки за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору відбулося правомірно, оскільки проведене за згодою працівника та роботодавця, де кожна із сторін виразила свою волю на припинення трудових відносин тоді, коли укладався і підписувався строковий договір. Продовження дії контракту на 2014-2015 роки не є зміною його умов та відповідно до частини 2 статті 23 КЗпП України не має наслідком набуття трудовим договором характеру безстрокового.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:С.П. Штелик
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта