Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 55 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом про стягнення з відповідача 14069,01 грн. заборгованості по заробітній платі, 25658,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 10 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 29.03.2010 року вона працювала на посаді касира в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), а 21.09.2015 року звільнена з вказаної посади за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. Проте, виплати по заробітній платі з ОСОБА_2 не були проведені в повному обсязі. Зокрема, згідно довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №13.0.0.0./2-2231, з позивача було безпідставно утримано 14 069,01 грн. нарахованої заробітної плати. Неодноразові звернення позивачем до відповідача щодо надання їй розяснень щодо стягнутих з неї коштів були проігноровані, що стало приводом для звернення до суду.

У лютому 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення 8802,80 грн. матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків. В обґрунтування своїх вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначило, що з 30.03.2010 року по 21.09.2015 року ОСОБА_2 працювала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 30.03.2010 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Під час виконання трудових обовязків у ОСОБА_2 виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 10 000 грн., що підтверджується актом від 06.01.2015 року №33794163. Згідно висновку службового розслідування від 23.01.2015 року №ZAKL-2015/1-6520618 виявлені грубі порушення нормативних документів банку працівниками банку, що призвели до матеріальної шкоди, зокрема при прийнятті суми з виручкою від інкасатора ОСОБА_3 вона не звірила номери сумок в чеках супровідних відомостей і на даних в програмних комплексах банку. Частково матеріальна шкода була покрита інкасатором ОСОБА_3. Решта суми матеріальної шкоди було розподілено між касиром ОСОБА_2 та інкасатором ОСОБА_3. Вказану матеріальну шкоду частково покрито працівником добровільно шляхом відрахування із заробітної плати. Утримання здійснено у наступному порядку 20% від суми заробітної плати, належної до виплати, і 100% суми бонусів, належних до виплати. Після звільнення з боку ОСОБА_2 припинились погашення заборгованості спричиненої матеріальної шкоди, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 3 991,71 грн. заборгованості по заробітній платі, 25 658,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 500,00 грн. моральної шкоди та судовий збір на користь держави в розмірі 551,20 грн. Зустрічний позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків залишено без задоволення за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог та задовольнити зустрічний позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 пропущено тримісячний термін для звернення до суду з приводу відрахувань із заробітної плати для покриття матеріальної шкоди. Апелянт зазначає, що розмір середнього заробітку обраховано судом без врахування постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та не враховано пропорційність задоволених вимог, немає розрахунку моральної шкоди. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги докази вини ОСОБА_2 у заподіянні шкоди.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав доводи апеляційної скарги і пояснив, що банк просить скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки не погоджується із мотивами в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення 10000 грн. Вважає, що судом не було повністю встановлено обставини справи, а саме, що позивач добровільно покрила шкоду у вказаній сумі не за нестачу коштів, а за порушення Інструкції, внаслідок переведення інкасаторської виручки іншій установі. Зазначає, що відрахування на покриття шкоди проводилося із бонусів, з яких і вираховуються податки, але які не є заробітною платою.

Позивач ОСОБА_2 та її представник заперечують у задоволенні скарги і пояснили, що нестачу коштів у сховищі в сумі 10000 грн. виявила сама позивач, про що повідомила керівництво. Розслідування було проведено поверхово, хоча вона на відеозаписах із сховища знайшла особу, яка перебувала біля грошових коштів, де зникла накладка, однак причини нестачі ніхто не встановлював. Нестача виникла у період з 31.12.2014 року по 05.01.2015 року під час роботи різних касирів, які також мали доступ до сховища, оскільки у банку таким чином організована робота. Передача коштів між касирами здійснюється шляхом внесення в базу даних залишку коштів попереднім касиром. Нестачу внесла на своє імя на підставі нормативних документів банку, як таку, що виявлена на її зміні, але згоди на добровільне погашення не давала, оскільки вину не визнає. Нестачі виникають постійно і у інших касирів, але банк заходів для виявлення причин не вживає. Визнає допущене порушення Інструкції при прийнятті та перерахуванні інших коштів від інкасатора.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічної заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та банком не укладався договір про колективну відповідальність, а відповідно до вимог ч.2 ст.130 КЗпП України працівник несе відповідальність тільки за пряму дійсну шкоду. Вважав, що нестачу в сумі 10000 грн. позивач відшкодувала добровільно, а списання решти утриманої суми в розмірі 39991,71 грн. здійснено у порушення вимог закону.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 30.03.2010 року по 21.09.2015 року, працюючи на посаді касира банку (а.с.56-58).

30.03.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.59).

06.01.2015 року виявлено в касі ОСОБА_2 нестачу грошових коштів у розмірі 10 000 грн., що підтверджується актом про нестачу №33794163 від 06.01.2015 року, яка внесена позивачем в електронну базу на своє імя (а.с.61).

Крім того, ОСОБА_2 в порушення вимог п.5.11.2 Положення про порядок організації перевезення валютних цінностей та інкасації коштів в установах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не звірила номери сумок в чеках супровідних відомостей інкасатора ОСОБА_3 та перерахувала кошти в сумі 41000 грн. на рахунок підрозділу Донецької залізної дороги, що обслуговувалося на території непідконтрольній Україні, у звязку із чим була втрачена можливість їх повернення, за що ОСОБА_2 була позбавлена премії.

Відповідальність за нестачу коштів в сумі 10000 грн.. а також частини коштів від неправильного зарахування інкасаторської виручки в розмірі 12294,51 грн., була покладена ПАТ КБ «Приватбанк» на ОСОБА_2

Згідно наданих ПАТ КБ «Приватбанк» розрахункових листів в період з січня по вересень 2015 року утримано з ОСОБА_2 13491,71 грн.

Наказом № Є.ZR-УВ-2015-254-п від 21.09.2015 року ОСОБА_2 звільнена з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням (а.с.55).

Згідно пояснень представника та довідки ПАТ КБ «Приватбанк» покрита повністю шкода в сумі 12294,51 грн. за переведення інкасаторської виручки та інша частина пішла на погашення нестачі в касі банку, а тому банком заявлено вимогу про стягнення шкоди в сумі 8802,8 грн. саме на відшкодування шкоди за нестачу коштів, що не було зясовано судом першої інстанції під час розгляду справи.

Враховуючи наведене, висновки суду про повне покриття шкоди за нестачу в розмірі 10000 грн. та визначення розміру безпідставно відрахованих коштів в сумі 3991,71 грн. зроблені на неповно зясованих обставинах.

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» сума нарахування по заробітній платі у 2015 році складає 38487,47 грн., з яких утримано 5588,94 грн. податків, 1227,87 єдиного соціального внеску, 14069,01 грн. інших утримань.

Суд першої інстанції не звернув уваги на надані ПАТ «КБ «Приватбанк» розрахункові листи (а.с.68-73), згідно яких на покриття шкоди відраховано у 2015 році 13491,71 грн., з яких утримано : 12467,33 грн. із перемінної частини нарахувань ОСОБА_2, а 1024,38 грн. із основної заробітної плати (січень 326,62 грн. основної зарплати та 2961,26 грн. перемінної частини, лютий 836,08 грн. перемінної частини, березень 10.59 грн. основної зарплати та 103,85 грн. перемінної частини, квітень 66.61 грн. основної зарплати, травень 186,80 грн. основної зарплати та 294,53 грн. перемінної частини, червень 179,12 грн. основної зарплати та 2229,03 грн. перемінної частини, липень 179,85 грн. основної зарплати та 2627,94 грн. перемінної частини, серпень 74,79 грн. основної зарплати та 3414,64 грн. перемінної частини).

Відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Згідно із ст.2 Закону України «Про оплату праці» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) структуру заробітної плати складають: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Пунктом 6 Положення про управління мотивацією працівників ПриватБанка, затвердженого головою Правління «ПриватБанка» від 01.12.2010 року, передбачено компенсаційний пакет, який складається із постійної частини, перемінної частин та соціального пакета.

Згідно п.7.1 цього ж Положення мета перемінної частини компенсаційного пакету визначена в оплаті праці працівників банку у відповідності з ефективністю їх роботи та досягненням поставленої мети.

Розмір всіх видів перемінної частини встановлюється в межах затвердженого фонду оплати праці структурного підрозділу ( п.7.2.1 Положення).

Аналізуючи зазначені норми законодавства та нормативні документи ПАТ КБ «Приватбанк» можна дійти висновку про те, що перемінна частина, із якої здійснювалися утримання, є складовою заробітної плати, що відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, оскільки проводиться із фонду заробітної плати за виконану роботу.

Згідно ст.233 КЗпП України загальний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору становить три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, між сторонами виник спір з приводу невиплати заробітної плати в повному обсязі у визначені законом строки, а тому доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про відсутність спору із приводу заробітної плати та необхідність застосування трьохмісячного строку звернення до суду є помилковими.

Статтею 127 КЗпП України визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відповідно до ст.136 КЗпП України розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Під час розгляду справи встановлено, що розпорядження (наказ) про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на покриття шкоди не виносився та до її відома не доводився, а тому підстав для проведення відрахувань із заробітної плати у ПАТ КБ «Приватбанк» не було.

Внесення в базу даних позивачем нестачі коштів в сумі 10000 грн. на своє імя не свідчить про визнання нею вини та надання згоди на добровільне утримання. Підтвердженням цьому є також звернення ОСОБА_2 у березні 2015 року із скаргами на дії відповідача до прокуратури м.Житомира та Територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області (а.с.5-6, 18-19).

З урахуванням наведено, з ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню безпідставно утримана заробітна плата в сумі 13491,71 грн.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Розрахунок середньої заробітної плати здійснюється на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок), що не було враховано судом першої інстанції.

Так, згідно п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються основна заробітна плата та премії.

За останні два робочих місяці перед звільненням позивачу нараховано 8922,97 грн. заробітної плати, без урахування лікарняних, відпускних та на відрядження (4156,28 грн. - за липень 2015 року, 4766,69 грн. за серпень 2015 року) та відпрацьовано 23 робочих дні (14 - у липні, 9 - у серпні), а тому середньоденний заробіток становить 387,96 грн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку по день звернення з позовом. За наданим ПАТ КБ «Приватбанк» графіком роботи, ОСОБА_2 відпрацювала б за цей період 36 робочих днів і розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню становить 13966,56 грн. (387,96х36).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позову про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку із ухваленням нового - про часткове задоволення вказаних вимог.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 1500 грн., суд першої інстанції, з посиланням на ст.237-1 КзПП України, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння працівнику моральної шкоди внаслідок незаконних дій роботодавця по відрахуванню із заробітної плати та її неповну виплату, що призвело до необхідності вжиття додаткових зусиль для захисту свого порушеного права та моральних страждань.

Відсутні підстави і для скасування рішення суду в частині вирішення зустрічних вимог.

Згідно із ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Зазначеною нормою встановлено юридичні факти, які надають власнику право притягнути працівника до матеріальної відповідальності : порушення працівником трудових обовязків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний звязок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків (сти.134 КЗпП України).

Відповідно до ст.138 КзПП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

ОСОБА_2 є касиром перерахунку банку і з нею укладено 30.03.2010 року договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.59), а тому доводи банку про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_2 відповідають обставинам справи.

Згідно із ст.135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Переліком робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, затверджених наказом Мінпраці України № 43 від 12.05.1996 року, до таких робіт віднесено роботи, пов'язані з виконанням касових операцій.

Договір про колективну (бригадну) відповідальність з позивачем не укладався.

З 30.12.2014 року по 06.01.2015 року позивач виконувала обовязки завідуючої операційної каси (контролера) та 06.01.2015 року нею внесено відомості про нестачу коштів у операційній касі банку в сумі 10000 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_2 здійснювала обовязки завідуючої операційної каси (контролера) у вказаний період з іншою особою згідно графіку чергувань (нічна та денна зміни) та всі проводки по рахункам відобразилися в програмному комплексі тільки 06.01.2015 року у звязку із вихідними днями.

Вказані обставини встановлені у висновку управління «Служби безпеки» ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.04.2016 року після звільнення позивача.

З наданих банком документів вбачається, що нестача в сумі 10000 грн. виникла у період з 30.12.2014 року по 05.01.2015 року та виявлена на зміні ОСОБА_2 05.01.2015 року. Крім того, сховище, в якому знаходяться грошові кошти, перебуває під охороною та постійним відеоспостереженням.

Таким чином, банком доведено факт нестачі грошових коштів в сумі 10000 грн., однак не встановлено причину їх нестачі та не надано доказів порушення ОСОБА_2 трудових обовязків, причинного звязку між таким порушенням та заподіянням шкоди, в т.ч. забезпечення роботодавцем умов, які перешкоджають доступу до операційної каси іншим особам, окрім завідуючої цієї каси.

Вимога про стягнення шкоди у звязку із неправильним зарахуванням торгової виручки, отриманої від інкасатора ОСОБА_3, банком не заявлялася, оскільки вона була погашена проведеними відрахуваннями під час роботи позивача, як зазначив представник ПАТ КБ «Приватбанк», а тому судом апеляційної інстанції вказані обставини не досліджуються.

Хоча, суд першої інстанції і зробив висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, не уточнивши вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», однак вірно вирішив спір по суті та правильно застосувавши норми матеріального права, захистивши права працівника, а тому підстав для його скасування в цій частині немає.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати пропорційно до вимог, у задоволенні яких відмовлено ОСОБА_2, що становить 79,21 грн.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Скасувати рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 вересня 2016 року в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 13491,71 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 22.09.2015 року по 02.12.2015 року в сумі 13966,56 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" судові витрати в сумі 79,21 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: