Справа № 474/90/16-ц Головуючий першої інстанції: Тихоненко М.І.
Провадження № 22-ц/784/1419/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Царюк Л.М.

суддів Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором, укладеним в інтересах сімї,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, укладеним в інтересах сімї.

Вказував, що ним в період шлюбу з ОСОБА_2, який тривав з 13 вересня 1997 року по 12 жовтня 2013 року, а саме, 15 травня 2012 року, в інтересах сімї, для покращення побутово - житлових умов проживання сімї було укладено договір позики. За даним договором ОСОБА_5 передав йому кошти в сумі 4 500 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на день позики становило 36 000 грн. В свою чергу він зобовязувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 31 грудня 2013 року, про що була складена письмова розписка.

Зазначав, що зазначені кошти він разом з ОСОБА_2 витратили на потреби сімї, а саме провели ремонт спільного будинку, розташованого по вул. Кооперативні, 36, в с.м.т. Врадіївка. Під час ремонту були придбані будівельні матеріали на суму 16 199 грн., а також здійснені витрати на транспортні потреби, на придбання щебеню, піску, оплату послуг найманого працівника в сумі 5 000 грн. Крім того, ним спільно з відповідачкою був придбаний телевізор марки Samsung UE4OES58007UXUA вартістю 14 999 грн. Вказував, що згідно укладеного договору позики, ним в зазначений строк та в повному обсязі за власні особисті кошти були повернуті ОСОБА_5 позичені кошти, про що свідчить розписка останнього.

Посилаючись на викладене та на ч. 4 ст. 64 СК України просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти у сумі 2 250 доларів США, що за офіційним курсом валют на день подачі позову складає 55 487 грн. 25 коп.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення зазначивши, що про договір позики вона дізналася тільки після отримання позовної заяви. Разом з відповідачем вона проводила ремонтні роботи по облаштуванню свого житлового будинку тільки влітку 2011 року за спільні сімейні кошти, які були отримані за рахунок заощадження заробітних плат, доходів від підсобного домашнього господарства. Будь - які будівельні роботи в 2012 році не проводилися.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договору одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

За приписами ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Частина 4 ст. 65 СК України визначає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Як встановлено судом, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 13 вересня 1997 року по 1 жовтня 2014 року (а.с. 23).

10 жовтня 2014 року за рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області за позовом ОСОБА_2 було проведено поділ спільного майна подружжя (а.с. 24-25). Як вбачається з встановлених судом обставин при розгляді цієї справи ОСОБА_3 не заявляв в судовому засіданні про існування боргових зобовязань перед третіми особами.

Відповідно до розписки від 15 травня 2012 року року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 у борг грошові кошти у сумі 4500 дол. США, які зобовязався повернути у строк не пізніше 31 грудня 2013 року (а.с. 4).

Зі змісту розписки ОСОБА_5 від 31 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 повернув кредитору зазначену суму боргу (а.с. 6).

Обставини отримання та повернення коштів підтвердив в судовому засіданні, допитаний як свідок ОСОБА_5 Проте, чи було відомо про ці обставини відповідачці та яким чином позичальник розпорядився отриманими коштами йому не відомо. Ці обставини підтвердили й свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в присутності яких передавалися грошові кошти.

Показаннями свідка ОСОБА_8 підтверджено, що в червні 2011 року він з іншими особами здійснювали ремонтні роботи по утепленню будинку сторін, за що отримали 3 000 грн.

Встановивши зазначені обставини, та з огляду на наведені правові норми суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не довів факту витрачання отриманих ним коштів на потреби сімї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на таке.

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущенням.

При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Свої позовні вимоги про поділ зобовязання за договором позики, ОСОБА_3 обґрунтував тим, що дана позика була ним отримана в інтересах сімї для ремонту будинку.

Відповідачка заперечувала ці факти, стверджуючи, що ремонт будинку було проведено влітку 2011 року, тобто до укладення позивачем договору позики. Ці обставини підтвердив й свідок, який виконував ці ремонтні роботи.

Позивачем на підтвердження вказаного факту наданий рахунок від 18 червня 2012 року на придбання будівельних матеріалів на суму 16 199 грн.

Проте, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги цей доказ на підтвердження зазначеного факту, оскільки з його змісту не можливо визначитися конкретно хто був покупцем цих будівельних матеріалів та на які цілі в подальшому вони були використані.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні позову, оскільки підстави вважати, що спірний договір позики було укладено в інтересах сімї та отримані ОСОБА_3 кошти витрачені на задоволення потреб сімї відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо розсудів суду першої інстанції про не відповідність вимогам закону договору позики не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким районним судом дана належна правова оцінка, а відтак підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

ОСОБА_9