АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

01 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року,

встановила:

19.04.2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 64 221,92 грн. за кредитним договором №К2XRRX03650388 від 07.09.2007 року, яка складається з: 504,38 грн. - заборгованість за кредитом; 17566,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1034 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 41582, 49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; штрафи - 500 грн. (фіксована частина), 3034,38 грн. - (процентна складова). Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № К2ХНКХ03650388 від 07.09.2007 р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1 305,58 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 29.03.2016 р. складає 64 221,92 грн., позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Н.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що згідно п.5.5 Умов надання споживчого кредиту термін позовної давності сторони визначили тривалістю п'ять років.

Оскільки у відповідача існує кредитна заборгованість, з урахуванням ст. 625, ч.1 ст.1048 ЦК України та правових висновків Верховного Суду України у справах №6-1206 цс15, №6-249цс15, суд мав дійти висновку про те, що банк має право на отримання процентів, комісії і штрафних санкцій у визначеному договором розмірі в межах позовної давності терміном 5 років, що виключає повну відмову у задоволенні позову.

В судове засідання представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився втретє, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про поважність причин неявки суду не сповістив.

Відповідач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №К2XRRX03650388, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 1 305,60 грн. на строк 24 місяці з 07.09.2007 р. по 07.09.2009 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання кредиту у розмірі 47 грн. та одноразової винагороди у розмірі 217,60 грн.

Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем заяви позичальника №К2XRRX03650388, додатком до якої є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт).

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Судом установлено, що заява позичальника про отримання кредитних коштів містить положення про те, що позичальник ознайомився та згодна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (далі - Умови) які були надані їй у письмовій формі, а також що ця заява разом із Умовами складає між нею та банком кредитно-заставний договір. Відповідно до положень зазначених Умов позовна давність установлена у 5 років.

Згідно з наданим позивачем розрахунком відповідач має заборгованість, яка станом на 29 березня 2016 року становить 64 221,92 грн. і складається із: 504 грн. 38 коп. - заборгованість за кредитом; 17 566,67 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1034 грн. - комісія; 41 582,49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 3 034,38 грн. (процентна складова).

Як пояснила відповідач в судовому засіданні, вона повністю розрахувалась по кредиту у вересні 2009 року, платежів більше не здійснювала.

З наданого суду розрахунку заборгованості встановити коли саме було здійснено часткове повернення заборгованості неможливо.

Так, станом на 31.03.2010 р. за відповідачем рахувалась прострочена заборгованість по тілу кредиту в сумі 1214,13 грн., а вже станом на 02.11.2015 р. заборгованість стала складати 504,38 грн. (а.с.4). Розрахунку з щомісячним нарахуванням заборгованості за період з 08.09. 2009 року по 29.03.2016 р. суду надано не було.

За таких обставин право позивача на повернення кредиту було порушено ще у 2007 році (щодо сплати чергового щомісячного платежу), а щодо повного погашення заборгованості - 07 вересня 2014 року, проте до суду з цим позовом банк звернувся лише у квітні 2016 року, тобто поза межами позовної давності, на застосуванні якої наполягала відповідач, що відповідно до вимог ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення в частині відмови у стягненні процентів та штрафних санкцій після закінчення строку дії договору та до його повного виконання в межах строку позовної давності колегія суддів відхиляє з підстав їх необґрунтованості.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 р. у справі №6-249 цс15, згідно статті 599 ЦК України зобов'язання сторін припиняються виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню у межах строку позовної давності.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на те, що позивач на неодноразові звернення суду з проханням забезпечити участь свого представника в судовому засіданні не відреагував, вимоги суду про надання виписки по рахунку відповідача не виконав, щомісячного розрахунку заборгованості суду не надав, колегія суддів була позбавлена можливості визначити суму боргу по процентам, пені та штрафним санкціям в межах строку позовної давності до моменту звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

Справа №22-ц/796/11387/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Виниченко Л.М.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.