Справа № 523/5456/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

при секретарі Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою в якій зазначили, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016р. було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2009р., яким був визнаний дійсний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. На думку позивачів скасоване рішення суду було незаконно використане відповідачами на порушення їх конституційних прав на житло, шляхом укладання 19 вересня 2009р. договору дарування за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 вказану вище квартиру. Позивач зазначає, що на час дарування квартири в ній були зареєстровані та проживали: ОСОБА_1 та його син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак передача квартири є порушенням їх прав на житло. Позивачі вказують, що ОСОБА_3 не прийняла дарунок. Посилаючись на ст.228, ст.236 ЦК України позивачі просять визнати недійсним договір дарування від 19 вересня 2009р., як такий, що порушує публічний порядок. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивачі предявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не зявилися без поважних на те причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Неявка представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 визнана судом неповажною.

За згодою позивачів справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Суд, заслухавши позивачів, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного.

Матеріалами справи встановлено, що квартира №56, в будинку №71 корпус 2, по вулиці Генерала Бочарова, в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №98.07-266 від 30.07.1998р., укладеного на товарній біржі нерухомості та в наступному зареєстрованого в комунальному підприємстві «ОМБТІ та РОН» 04.08.1998р. належала на праві власності ОСОБА_5

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2009р. (справа №2-2525/09) вказаний вище договір купівлі-продажу був визнаний дійсним. Рішенням апеляційного суду в Одеській області від 28.03.2016р. зазначене рішення суду першої інстанції було скасоване, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено.

ОСОБА_5 19 вересня 2009р. подарував ОСОБА_8 квартиру №56, в будинку №71 корпус 2, по вулиці Генерала Бочарова, в м. Одесі. Даний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий номер 6684 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 грудня 2011р.

З пояснень позивачів наданих у судовому засіданні ОСОБА_5 помер, проте свідоцтво про смерть чи будь-який інший документ, який би підтверджував даний факт, суду позивачами не представлений.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо невстановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину ст. 204 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК УК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України) правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п.18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р.).

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 19.09.2009р. з підстав порушення публічного порядку позивачі не довели належними та допустимими доказами вину сторін такого договору в намірі порушити публічний порядок та віднесення такого договору до порушення публічності.

Не заслуговують на увагу та є недоведеними посилання ОСОБА_1 про порушення його прав на житло з боку ОСОБА_5 при відчужені належної йому частини приватизованої квартири. ОСОБА_1 не надано суду, ані документів, які підтверджували будь-яке його право власності на частину квартири, ані документів щодо її відчуження ОСОБА_5 Такі посилання є припущенням з боку позивачів та не можуть бути покладені судом при ухвалені рішення суду по даному спору.

Сам по собі факт скасування рішення суду від 03.04.2009р., яким був визнаний дійсним договір купівлі-продажу від 30.07.1998р., не може бути безумовною підставою для визнання недійсним договору дарування від 19.09.2009р., оскільки при його укладанні приватним нотаріусом ОСОБА_9 він був посвідчений з підстав набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру виключно на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1998р. (абз.2 п.1 договору дарування від 19.09.2009р.), при цьому нотаріусом рішення суду від 03.04.2009р., як підстава виникнення права власності у ОСОБА_5 не враховувалося.

Більш того, відповідно до ст.ст.1,2, 15 Закону України «Про товарні біржі», який діяв на час укладання договору купівлі-продажу від 30.07.1998р., товарна біржа є організацією, що обєднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладанні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і повязаних із ним торгівельних операцій. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, враховуючи принцип презумпції договору, договір купівлі-продажу від 30.07.1998р. є дійсним, поки його недійсність не буде встановлена судовим рішенням.

Не приймає до уваги суд і посилання позивачів на порушення їх прав при передачі ОСОБА_5 квартири за договором дарування з урахуванням їх проживання в даній квартирі, оскільки право розпорядження власністю належить виключно власникові (319 ЦК України), а не особам, які набули право користування квартирою, виключно як члени сімї власника квартири (ст.405 ЦК України).

Слід зазначити, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 19.09.2009р. предявлені до ОСОБА_4, яка не була стороною оспорюємого правочину, взагалі позивачами не обґрунтовані.

На підставі викладеного, оцінюючі надані з боку позивачів докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючисьст.ст.10,11,57,63,64,88,209,212-215,218,224-227 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за заявою відповідачів, поданою на протязі 10-ти днів з дня отримання копії рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачами в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя