441/1278/16-ц 2/441/772/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2016 р. Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Яворської Н .І.

при секретарі - Карапінка І.Р.

з участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про виселення без надання іншого жилого приміщення ,-

В С Т А Н О В И В :

15.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про його виселення з приватної квартири № 7, яка знаходиться по вул. В.Стуса, 10 в м. Городок Львівської області.

Позов мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить вище зазначена квартира, вказує, що відповідач самовільно проживає в спірній квартирі, постійно погрожує їй смертю, погрожує відправити до психіатричної лікарні, нищить її майно, часто влаштовує сварки та бійки, зокрема вириває волосся з голови, бє по голові, кидає на підлогу, наносить побої руками та ногами по всьому тілі. Крім того, вказує, що відповідач закриває квартиру на ключ і не дає їй змоги потрапити в житло та ним фактично користуватися. Через неможливість проживання з відповідачем в одній квартирі, просить його виселити в судовому порядку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1І позов підтримала повністю, надавши пояснення згідно заявлених вимог. Крім того, додала, що є власником вищезазначеної квартири на підставі договору дарування.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позову не визнав, суду пояснив, що він є рідним сином позивачки, матір сама провокує сварки між ними, обзиває його нецензурною лайкою, погрожує виселити. Крім того, додав, що комунальні витрати несуть по домовленості, оплачує за використані газ, воду, електроенергію. Квартиру утримують спільно, він купує продукти харчування, готує їжу, проводить ремонти. Вважає позов безпідставним, просив у його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не явилася, причини неявки суду не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВА № 034667 від 13.04.2004 року, ОСОБА_1, позивачці по справі, на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.6).

З копії будинкової книги, акта обстеження матеріально-побутових умов № 197 від 29.04.2016 року видно, що в спірній квартирі зареєстровані троє осіб: позивачка ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дочка позивачки та сестра відповідача) (а.с.8-11,14).

Відповідач ОСОБА_2 являється рідним сином позивачки ОСОБА_1

Оскільки відповідач вселився до спірної квартири у встановленому законом порядку, то відповідно набув прав і обовязків, передбачених ст. 156 ЖК УРСР.

Згідно з показів позивачки ОСОБА_1, спірну квартиру вона отримала на підставі договору дарування серії ВАР № 596118 від 30.10.2003 року (а.с.7).

Як вбачається з технічного паспорту вказане житло розташоване на другому поверсі двох поверхового будинку та складається з двох кімнат, житлового площею 24,7 кв.м., кухні площею 11,3 кв.м., коридору 4,7 кв.м., вбудованою шафою 0,8 кв.м., загальна площа квартира складає 41,5 кв.м. (а.с.12).

З долучених до справи матеріалів перевірки по зверненнях ОСОБА_1 за 2016 рік, видно, що позивачка неодноразово зверталася до Городоцького ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу порушень ОСОБА_2, відповідачем по справі, правил співжиття у спірній квартирі та вчинення насильства в сімї, проте проведеними перевірками не було встановлено фактів будь-яких кримінальних чи адміністративних правопорушень (а.с.15-31,44,46-49,65-88).

Судом встановлено, що протягом останнього року між сторонами по справі склалися неприязні відносини. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що конфлікти систематично влаштовує позивачка. Охарактеризувала відповідача з позитивної сторони.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

З урахуванням ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Як роз'яснив Пленум Верховного ОСОБА_4 України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», № 2 від 12 квітня 1985 року (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Зі слів позивачки, відповідач проживав з нею у спірній квартирі без реєстрації з грудня 2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач будучи членом родини сімї позивача набув разом право користування квартирою № 7, яка знаходиться по вул. В.Стуса, 10 в м. Городок Львівської області, та не може бути позбавлений права користування займаними приміщеннями.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Отже відповідач на правах члена сімї власника будинку не втратив права користування займаним приміщенням, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Посилання позивачки на висновки експерта суд приймає до уваги, проте такі не стверджують, що тілесні ушкодження, які мали місце, завдані їй відповідачем, оскільки, як стверджував останній, позивачка сама могла собі завдати шкоди. Таке підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_4

З урахуванням вищенаведених норм права, суд не приймає показів позивачки про те, що відповідач руйнує та псує квартиру і майно, застосовує до неї фізичну силу, оскільки вказане спростовано повідомленнями слідчих Городоцького ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області № 7856/54/20/12-16 від 18.08.2016 р. та № 65/2/54/20/08-15 від 08.07.2016 р., з яких вбачається, що кримінальні провадження стосовно ОСОБА_2 закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.89-90). Крім того, позивачка не представила суду жодних належних та допустимих доказів і в суді таких не здобуто, на підтвердження того, що реєстрація та проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належною на праві власності квартирою № 7, яка знаходиться по вул. В.Стуса, 10 в м. Городок Львівської області, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст.116 Житлового кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.І.Яворська