ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 174/537/16-ц,
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді - Данилюк Т.М.,

за участю секретаря - Пелипас Н.І.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку усунення перешкод в здійсненні права власності на житло,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно позову, який надійшов до суду 07.09.2016 року, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, в якому зазначає, що згідно з договором міни квартирами від 22 січня 1999 року, він придбав у власність квартиру АДРЕСА_1. Право власності на зазначену вище квартиру було зареєстровано КП «БТІ м. Вільногірська », тому вказана квартира належить йому на праві власності. Він перебуває в шлюбі з ОСОБА_3, в період шлюбу з якою, в них народились спільні діти: донька ОСОБА_4, 2002 р.н., та син ОСОБА_4, 2004 р.н., які є неповнолітніми та разом з його дружиною зареєстровані і постійно проживають у зазначеному вище житлі, в квартирі також зареєстрований і відповідач, який є сином його дружини від попереднього шлюбу.

Наявність реєстрації відповідача у належній йому квартирі, створює перешкоди в повному здійсненні його права володіння і розпорядження квартирою, тому він просить визнати відповідача такими, що втратив право користування квартирою, оскільки він там не проживає з квітня місяця 2014 року, участі в утримання житла та сплату комунальних послуг не несе, не проявляє до квартири ніякого інтересу.

Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, повідомив, що відповідач в 2014 році виїхав проживати в м. Кам`янське до батька.

Відповідач в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що покинув квартиру не з власної волі, між ним та позивачем склались конфліктні відносини, позивач змінив замки в квартирі, відповідач щодня приходить в квартиру, а двері йому не відкривають, він навіть звертався до поліції, іншого житла в нього немає , ночує на вокзалах та під'їздах, також він є інвалідом з дитинства, тобто відповідач не проживає в спірній квартирі з поважних причин.

Третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилися, надали листа про розгляд справи без їх участі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши та оцінивши в сукупності надані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом, реєстрація місця проживання осіб здійснюється за особистою письмовою заявою та визначеними вказаним Законом України документами.

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України).

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ст. 156 ЖК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Та обставина, що особа є власником житлового приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Не є підставою для виселення членів сім'ї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Крім того, як на підставу позову позивач посилався на норми ст. 391 ЦК України про власність та ст. 48 Закону України „Про власність", які не передбачають виселення.

Відносно цих вимог закону, судом, належними доказами по справі встановлено, що згідно договору міни квартири від 22.01.1999 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1.(а.с. 4-5).

Судом також встановлено, що позивач придбав квартиру в період шлюбу з матір'ю відповідача ОСОБА_3, який 20.02.1998 року, був зареєстрований віділом реєстрації актів громадського стану виконкому Вільногірської міської Ради Дніпропетровської області , актовий запис №27, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_1 ( а.с.8).

Тобто квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю позивача з ОСОБА_3.

З довідки виданої Відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про склад сім'ї № 4324 від 19.08.2016 року за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2.(а.с. 6)., а отже відповідач зареєстрований та проживав у спірній квартирі як член сім'ї співвласника житла, тобто дружини позивача (матері відповідача).

З наданого відповідачем копією посвідчення серія НОМЕР_2 вбачається , що він є інвалід третьої групи з дитинства.( а.с.33).

Так згідно акту № 246 від 30.08.2016 року, складеного депутатом Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області з участю свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, було проведено обстеження родини ОСОБА_1, яка мешкає по АДРЕСА_4, і встановлено, що в квартирі відповідач не проживає з квітня 2014 року, проживає у іншому місті (а.с. 7).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В свою чергу, а ні з письмових доказів по справі, а ні з показів свідків суд не вбачає поважних причин не проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки всі його спроби потрапити туди були зупинені позивачем та його дружиною. Відсутнє і підтвердження того, що у відповідача - інваліда ІІІ групи з дитинства є інше житло, придатне для існування.

Вищезгадані обставини, знайшли своє підтвердження і в показах свідків.

Так свідок ОСОБА_3, в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її сином від першого шлюбу, два роки назад він виїхав з квартири і почав приймати наркотичні засоби. Дев'ять місяців з жовтня 2014 року по травень 2015 року, він знаходився на лікуванні, після чого проживав у батька у м. Кам`янське. Він неодноразово просився в квартиру, але вів себе неадекватно, через що його не пускали до квартири. Квартира є спільною сумісною власністю її з позивачем.

Свідок ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила, що відповідач в квартирі не проживає приблизно два роки , в літку цього року неодноразово приходив до квартири, з вересня сидить у під'їзді, до квартири його не пускають.

Свідок ОСОБА_6, в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка по квартирі, відповідач проживав з позивачем, але уже два роки не проживає. Деякий час лікувався, іноді проживав у батька в м. Кам`янське. З літа 2016 року відповідач проживає в під'їзді.

Крім того, як підстави позову, позивач зазначає виключно норми ЦК України, які регулюють правовідносини щодо права власності, які не можуть застосуватися до правовідносин, які створилися між сторонами, оскільки відповідач є сином дружини позивача, тобто членом сім`ї співвласника житла.

Окрім того, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги з підстав, зазначених позивачем, ним не доведено, а позов задоволенню не підлягає .

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.47 Конституції України, п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст.ст.9,156 ЖК України, ст.405 ЦК України, ст.ст.10,11,209,212,214-215,218 ЦПК України, суд,-

суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку усунення перешкод в здійсненні права власності на житло - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Вільногірського міського суду Т.М.Данилюк