АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Чех Н.А.
справа № 755/3389/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсними окремих частин правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати недійсними п.п.3.3.7 та 4.1 кредитного договору №051/08/00-А від 02.04.2008 року, укладеного між позивачем та АКБ «Банк Форум» правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову виходячи з пропуску строку позовної давності.

Проте, апелянт із вказаним не погоджується повністю, оскільки ПАТ «Банк Форум» у 2015 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором керуючись положеннями п.п.3.3.7 та 4.1. кредитного договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-48цс15 початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Тобто до 2015 року положення п.п.3.3.7 та 4.1. кредитного договору відповідачем до позивача не застосовувалися, що вказує на відсутність реального порушення прав позивача.

Позивач та представник позивача підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, з того, що позивач звернувся до суду після спливу строків позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року суд при розгляді справи повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, оскільки всупереч положенням ст. ст. 214, 215 ЦПК України судом першої інстанції не встановлено, чи були порушені права позивача, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягала застосуванню до цих правовідносин.

А відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення по суті позовних вимог.

В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно з ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими позивач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Згідно статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2008 року між позивачем та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» був укладений кредитний договір № 0051/08/00-А. Згідно умов договору позичальнику був наданий кредит в сумі 27551 доларів США, зі сплатою процентів, строком до 01.04.2015 року для придбання автомобіля.

Пунктом 3.3.7. вказаного кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний протягом дії цього договору страхувати предмет застави на користь банку в акредитованих банком страхових компаніях.

Звертаючись до суду із позовом про визнання п. 3.3.7 кредитного договору недійсним позивач посилався на те, що він суперечить вимогам ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки жодним законодавчим актом кредитодавцю не надається право погодження, акредитації або іншим чином визначення страхової компанії, з якою позивач має укласти договір страхування заставного майна. Крім того, зазначав, що договір страхування є добровільним, і не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин, а тому виходячи з положень Закону України «Про страхування» відповідач не мав права жодним чином, в тому числі на підставі кредитного договору, обмежувати позивача у виборі страхової компанії, а тому п. 3.3.7 кредитного договору є несправедливим в силу ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з цим, позивачем відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що страхові компанії, які були акредитовані у ПАТ «Банк Форум» є спорідненими чи пов'язаними особами ПАТ «Банк Форум», а тому посилання позивача на ст. 55 вказаного вище Закону колегія суддів вважає безпідставними та відхиляє.

Як вбачається за матеріалів справи позивач при укладенні договору був ознайомлений з його умовами та погодився з ними про що свідчить його підпис.

Колегія суддів вважає, що вищевказана умова договору не є несправедливою так як вона не є такою, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що також підтверджується поясненнями позивача наданими ним в судовому засіданні апеляційного суду в яких він вказав на те, що він до 2015 року самостійно, за погодженням з банком, обирав страхову компанію для укладення договору страхування автомобіля, що є предметом застави.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що в кредитному договорі не була зазначена конкретна страхова компанія, а відтак не можна вважати, що відповідач обмежував право позивача у виборі страхової компанії.

А тому, враховуючи вищевикладене та той факт, що позивачем умови кредитного договору визначені п. 3.3.7 виконувалися весь час протягом дії договору до 2015 року, позивачем не доведено чим саме порушуються його права.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним п. 4.1 кредитного договору згідно з яким за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється із суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів, позивач вказував на те, що умови кредитного договору щодо встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача.

Колегія суддів вважає безпідставними вказані доводи позивача виходячи з наступного.

За нормами ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення про встановлення вимоги щодо сплати споживачем пропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З положень даних норм вбачається, що сума сплати компенсації у разі невиконання боржником зобов'язань є пропорційно великою тоді, коли у разі невиконання зобов'язань сума компенсації становить понад п'ятдесят відсотків вартості продукції, однак умовами п.4.1 кредитного договору встановлено, що сума пені становить 0,2% від несплачених сум за кожен день прострочення платежу, що не перевищує 50% від суми кредиту, тобто вказана умова договору не суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не свідчить про несправедливість умов укладеного договору, так як вказаним пунктом договору встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов'язань, неустойка у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов'язань. Отже, чим більший період невиконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, тим більша сума пені, тобто розмір пені залежить від вчинення позивачем дій спрямованих на належне виконання умов кредитного договору та взятих на себе зобов'язань.

А відтак колегія суддів вважає, що правових підстав для визнання оспорюваних частин правочину недійсними немає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 22.02.2016 року звернувся до суду з із вказаним позовом про визнання недійсними п. 3.3.7 та п. 4.1 кредитного договору № 051/08/00-А укладеного 02.04.2008 року, тобто після спливу трирічного строку.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що строк позовної давності застосовується, якщо буде встановлено, що право особи було порушено, проте ця особа звернулася за захистом порушеного права чи інтересу після спливу строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що права чи інтереси позивача були порушені, суд має зазначити у чому полягає порушення таких прав. Якщо ж встановлено, що права та інтереси не порушені суд відмовляє у задоволенні позову по суті, а не за спливом строку позовної давності, оскільки відлік такого строку починається лише з часу порушення права позивача.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відносно того, що перебіг строків позовної давності розпочався лише в 2015 році, коли ПАТ «Банк Форум» звернулося до позивача із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором керуючись при цьому положеннями п. 3.3.7 та п. 4.1., то колегія суддів з ними не погоджується, оскільки подання позову не можна вважати подією, яка свідчить про порушення прав позивача.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача при укладенні договору колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж ті, що вказані у рішенні суду.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш ИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсними окремих частин правочину відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді