АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

24 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Семенюк Т.А., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 20 липня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком ,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 20.07.2016 року даний позов задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 08.09.2012 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1294.

У задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю позивача в судовому засіданні, проігнорував норми Сімейного кодексу України, згідно яких вказана категорія справ повинна розглядатися за обов'язкової особистої участі сторони в судовому засіданні. Вважає, що висновок Оболонської РДА в м. Києві про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 від 04.04.2016 р. був складений виключно на основі пояснень ОСОБА_2, а відтак не може вважатися належним доказом по справі. Вказує на те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження самостійного доходу та належних житлових умов в яких вона зможе проживати з їх малолітнім сином.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Відповідач ОСОБА_2 запропонувала позивачеві укласти мирову угоду.

Для вирішення питання щодо врегулювання спору мирним шляхом ,судовою колегію було оголошено перерву на 1 місяць. Проте, у наступне судове засідання сторони не з'явилися, подали письмову заяву про продовження терміну перерви.

Колегія суддів не вбачає підстав для продовження перерви з огляду на встановлений процесуальним законом строк для апеляційного розгляду справи,вважає наданий сторонам місячний строк для укладання мирової угоди достатнім та виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи за відсутності сторін.

Представник органу опіки та піклування Оболонської РДА в м. Києві в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи у відсутність представника, в якій просив при ухваленні рішення врахувати висновок Оболонської РДА в м. Києві про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 08.09.2012 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений актовий запис № 1294.

Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства з лютого 2016 року. Вказана обставина сторонами не заперечувалася.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органами опіки та піклування.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем та його представником під час розгляду справи не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач працює , має дохід та спроможний самостійно утримувати малолітню дитину,вважав ,що в інтересах дитини,ураховуючи його вік,слід визначити місце її проживання з матір'ю.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 врахував висновок комісії з питань захисту прав дитини Оболонської РДА в м. Києві від 04.04.2016 р., зі змісту якого убачається, що комісія не рекомендує визначати місце проживання дитини з батьком,хоча й наразі малолітній ОСОБА_4 проживає разом з ним у квартирі АДРЕСА_1. Проте,батько ОСОБА_4 не працює , самостійного заробітку та доходів не має, сам перебуває на утриманні батьків. В той же час ОСОБА_2, яка є матір'ю дитини, чиняться перешкоди у спілкуванні з сином зі сторони батька дитини та його рідних , її вигнали з квартири де сім'я проживала разом, позбавивши можливості виховувати свого сина та доглядати його. Мати дитини офіційно працевлаштована та проживає в орендованій квартирі.

Виходячи з такого, суд першої інстанції підставно визначив місце проживання дитини з матір'ю,вказаний висновок відповідає інтересам дитини і забезпечує право матері дитини на спільне проживання, участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законній і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлений ст. 61 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем до суду першої інстанції не надавалося жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що він працює та має самостійний дохід. Копії довідок про заробітну плату ОСОБА_1, що були додані до апеляційної скарги, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачем не було доведено неможливість подання вказаних довідок до Оболонського районного суду м. Києва при розгляді справи по суті судом першої інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 756/2109/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 11550 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Маринченко М.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.