АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

06 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», Банк), та посилаючись на неналежне виконання Банком своїх зобов'язань за договором банківського рахунку, просила стягнути з відповідача на її користь 1 384 172,73 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що Банк не вживав заходів здійснення контролю з метою недопущення можливості привласнення коштів клієнтів банку працівниками банку.

Зазначала, що в день відкриття рахунку нею було здійснено поповнення на суму 457 086,00 доларів США. В подальшому на протязі дії договору нею було поповнено рахунок ще на 732 000, 00 доларів США. Кожного разу касиром банку після оформлення операції їй надавалась відповідна квитанція на суму поповнення, яка містила всі необхідні реквізити.

Згодом при спробі зняти грошові кошти, позивачем було виявлено, що грошові кошти не було зараховано на рахунок.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилалася на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначала, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов висновку про невиконання Банком зобов'язань за договором щодо зарахування грошових коштів, однак відмова в задоволені позовних вимог про стягнення грошових коштів, у зв'язку із запровадженням у Банку тимчасової адміністрації, є порушенням її конституційного права на судовий захист.

Вказувала, що обмеження примусового стягнення про яке йдеться в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть застосовуватись при стягненні грошових коштів у судовому порядку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Від представника ПАТ «КБ «Хрещатик» - Когут А.Ю., на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого представник вказав, що у зв'язку з обмеженою кількістю працівників банку та значним завантаженням ПАТ «КБ «Хрещатик», пов'язаним з процедурою ліквідації банку, представник не має можливості з'явитися в судове засідання.

Вказані у клопотанні причини неявки в судове засідання колегія суддів визнає неповажними та відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір № 1092 банківського рахунку фізичної особи за умовами якого Банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 в валюті USD, відповідно до інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою НБУ від 12.11.2003 року № 492, та здійснює його розрахунково-касове обслуговування згідно внутрішніх правил і процедур банку, нормативних актів НБУ та чинного законодавства України (п.1.1. Договору). Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 23.01.2015 року (п. 8.1 Договору).

Банк зобов'язується забезпечувати збереження коштів клієнта на його рахунку; приймати до зарахування на рахунок клієнта готівкові та безготівкові грошові кошти; забезпечувати своєчасне зарахування та списання коштів по рахунку клієнта (п.п. 2.1.2 - 2.1.4 Договору).

Згідно із положеннями п. 2.1.5 Договору, Банк також зобов'язався в останній робочий день кожного місяця нараховувати проценти на залишки коштів на рахунку у розмірі відповідно до тарифів Банку та зараховувати їх на рахунок. Нарахування процентів здійснюється Банком, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році (метод факт/факт) на фактичний залишок коштів на рахунку, починаючи з дня зарахування коштів на рахунок і закінчуючи у день, який передує дню списання грошових коштів з рахунку. Сплата процентів клієнту здійснюється щомісячно у день нарахування процентів, шляхом зарахування їх на рахунок та при закритті рахунку.

Банк зобов'язується видавати на вимогу клієнта виписку з рахунку з доданням необхідних документів (п. 2.1.6 Договору).

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (п. 2.3.1 Договору). Клієнт має право отримувати своєчасне і повне здійснення розрахунків та інших, обумовлених цим договором послуг (п.п. 2.4.2 Договору).

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору ОСОБА_1 було внесено грошові кошти, згідно - квитанції № 48 від 23.01.2014 на суму 457 086, 00 доларів США; квитанції № 235 від 23.01.2014 на суму 13 892, 00 доларів США; квитанції № 789 від 30.01.2014 на суму 195 395, 00 доларів США; квитанції № 18 від 07.02.2014 на суму 52 000, 00 доларів США; квитанції № 79 від 13.02.2014 на суму 20 000, 00 доларів США; квитанції № 301 від 28.02.2014 на суму 26 900, 00 доларів США; квитанції № 87 від 21.03.2014 на суму 230 000, 00 доларів США; квитанції № 156 від 21.03.2014 на суму 143 813, 00 доларів США.

Суд першої інстанції, дослідивши в судовому засіданні надані платіжні документи, дійшов висновку, що вони містять усі обов'язкові реквізити та є офіційними документами банку, що підтверджують отримання уповноваженими особами банку грошових коштів від позивача.

Крім цього, на підтвердження позовних вимог, ОСОБА_1 було надано до суду довідки ПАТ «КБ «Хрещатик» підписані заступником Київського регіонального відділення Тисовською Н.І.

Згідно довідки ПАТ «КБ «Хрещатик» № 47/222-22-06/61 від 23.01.2014 на рахунок № НОМЕР_1 станом на 23.01.2014 надійшли кошти в сумі 457 086,00 доларів США.

Згідно довідки ПАТ «КБ «Хрещатик» № 47/222-22-06/60 від 06.02.2014 на рахунку № НОМЕР_1 станом на 06.02.2014 залишок коштів становить 666 373,00 доларів США.

Згідно довідки ПАТ «КБ «Хрещатик» № 47/222-22-06/65 від 07.02.2014 залишок коштів на рахунку становить 718 373,00 доларів США.

Як вбачається із матеріалів справи, задля проведення ревізії всіх операцій за рахунком № НОМЕР_1 в USD (код валюти 840) 13.11.2014 року ОСОБА_1 звернулась до банку за випискою по особовому рахунку за період з 01.01.2014 по 13.11.2014, з інформацією по всіх операціях по рахунку.

Згідно отриманої від банку виписки по особовому рахунку за період з 01.01.2014 по 13.11.2014, банком не зареєстровано за рахунком ОСОБА_1 жодної операції.

24 грудня 2014 року ОСОБА_1 повторно звернулась з листом до банку із заявою про проведення перевірки обставин зникнення грошових коштів, та негайне повернення належних їй грошових коштів.

Листом від 09.01.2015 № 41/1-13/66 ПАТ «КБ «Хрещатик» повідомило, що за даними бухгалтерського обліку за рахунками, відкритими в доларах США з дати відкриття жодної операції не зареєстровано.

Суд першої інстанції встановивши факт незарахування внесених згідно квитанцій грошових коштів на рахунок ОСОБА_1, що свідчить про невиконання банком укладеного договору банківського рахунку, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог у зв'язку з введенням в Банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором в частині зарахування коштів на рахунок.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що станом на день звернення до суду з позовною заявою, відповідач внесені на рахунок кошти позивачу не повернув.

Згідно ст. 1058 ЦК України договір банківського рахунку закривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Правління Національного банку України № 46-рш від 02 червня 2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 913 від 03 червня 2016 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: (http//www.fg.gov.ua).

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ КБ «Хрещатик») з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ КБ «Хрещатик».

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тобто, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Тобто, введення тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи апеляційної скарги про те, що застосування до спірних правовідносин положень Закону України ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмежує право позивача на судовий захист та порушує норми Конституції України , правильність висновків суду першої інстанції не спростовують з наступних підстав.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Як вбачається зі справи, позивач не була позбавлена можливості реалізувати своє право на судовий захист і звернутися до суду, що нею і було здійснено шляхом подачі даного позову.

Разом з тим, відповідно до ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, при вирішенні даного спору по суті суд повинен керуватися законодавством, яке підлягає застосуванню до відповідних правовідносин.

Таким чином, оскільки державою, було прийнято відповідний закон, який наразі є чинним, що встановлює певні обмеження стосовно реалізації права власності, з метою захисту в рівній мірі законних інтересів вкладників та забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків, застосування положень цього закону до правовідносин, що виникли між сторонами, не суперечить нормам міжнародного права та Конституції України.

Висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у справі у справі № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року, в якій чітко зазначено, що введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтованих мотивів, які виключають можливість застосування даного правового висновку до правовідносин, що склалися між сторонами, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/14927/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13771/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.