АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції -Лазаренко В.В.
Справа №760/5453/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

НемировськоїО.В.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 05 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

У мотивування вимог посилався на те, що 10.01.2014 року між ним та відповідачем укладено Договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 165 000 грн.

Згідно п. 3.4, 4.1, 7.2 Договору позики позика є безпроцентною. Строк позики складає 20 календарних днів з моменту передачі позики позичальнику. Останній день повернення позики - 31.01.2014 року.

Він повністю виконав свої зобов'язання за Договором позики, проте відповідач у встановлений строк грошові кошти не повернув.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10.02.2015 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за Договором позики з урахуванням індексу інфляції та штрафу за період з 04.02.2014 року по 16.10.2014 року в сумі 407 470,49 грн.

З 03.04.2015 року дане рішення суду перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції.

Під час виконання рішення відповідачем сплачено лише 12 000 грн, з яких йому повернуто 8915,59 грн.

Таким чином, з відповідача на його користь підлягають стягненню інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 84 420,08 грн та штраф на підставі п. 6.4 Договору позики за 366 днів прострочки у розмірі 301 950, 00 грн.

Такі розрахунки проведені за період з 17.10.2014 року по 22.03.2016 року, де кількість днів прострочення 523 (366 - для штрафу), сума боргу - 165 000 грн, індекс інфляції - 1,512.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за Договором позики від 10.01.2014 року в сумі 386 370,08 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 84 420,08 грн, штраф у розмірі 50 000 грн та витрати по оплаті судового збору в сумі 1344,20 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду змінити, задовольнивши його вимоги про стягнення з відповідача на його користь пені в сумі 301 950 грн.

Зазначає, що до спірних правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК України не підлягала застосуванню. У постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року по справі №6-100цс14 вказано: «Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних) суд, на відміну від судових рішень, наданих для порівняння, не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню».

Розмір збитків по даній справі розраховується не тільки з суми позики, а й з урахуванням інфляційних втрат, що разом складає 165 000 грн + 84 420,08 грн = 249420,08 грн. Різниця між неустойкою та збитками позивача складає 301 950 грн - 249 420,08 грн = 52 529,92 грн, а тому перевищення неустойки суми збитків не є значним.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України застосовується за наявності одночасно двох умов: значного перевищення неустойки та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Однак, у даній справі наявні істотні обставини, що свідчать про протилежне - про необхідність залишення розміру неустойки незмінним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

У силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 10 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики. (а.с. 6-7)

Згідно п. 1.1, 2.1, 3.4, 4.1, 7.1, 7.2 Договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному в п. 2.1 цього Договору, а позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Розмір позики становить 165 000 грн. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і становить 20 календарних днів. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору та закінчується 31 січня 2014 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10.02.2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 10.01.2014 року з урахуванням індексу інфляції та штрафу в сумі 407 470,49 грн та судовий збір у розмірі 3654 грн. (а.с. 9-11)

26.02.2015 року Солом'янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №760/23091/14-ц, який перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції.

Відповідно до довідки №1475/12 від 16.03.2016 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, з ОСОБА_3 частково стягнуто 12 000 грн, які відповідно до ст. 43, 44 Закону України «Про виконавче провадження» розподілено між стягувачами. На користь ОСОБА_2 перераховано 8915,59 грн. (а.с. 13)

У відповідності до положень ч. 1 ст. 534 ЦК України за рахунок вказаних коштів ОСОБА_3 погасив перед позивачем суму судового збору в розмірі 3654 грн та 5261,59 грн штрафу.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача неустойки, ОСОБА_2 посилався на те, що штраф на підставі п. 6.4 Договору позики за 366 днів прострочки становить 301 950 грн.

Зменшуючи розмір неустойки, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення пені з 301 950 грн до 50 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Так, у п. 6.4 Договору позики передбачено, що за порушення строків повернення позики позичальник виплачує штраф у розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Отже, передбачений п. 6.4 Договору позики штраф у розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення за своєю правовою природою є пенею.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на Постанову Верховного Суду України від 03.09.2014 року в справі №6-100цс14, в якій вказано: «Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних) суд, на відміну від судових рішень, наданих для порівняння, не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню», зазначає, що розмір збитків по даній справі розраховується не тільки з суми позики, а й з урахуванням інфляційних втрат, що разом складає 249 420,08 грн, а тому перевищення неустойки суми збитків на 52 529,92 грн не є значним.

Однак, такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки в Постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року в справі №6-100цс14 не зроблено правовий висновок щодо визначення поняття розмір збитків, а міститься правова позиція, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі №6-473цс14 викладено правову позицію, що за змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що розмір неустойки 301 950 грн значно перевищує розмір збитків (165 000 грн - сума, на яку нарахована неустойка), а тому згідно з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України є підстави для зменшення суми неустойки з 301 950 грн до 50 000 грн, що відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільних правовідносин, що визначені ст. 3 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що ч. 3 ст. 551 ЦК України застосовується за наявності одночасно двох умов: значного перевищення неустойки та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, оскільки застосування даної частини статті можливе як при перевищенні розміру збитків, так і при наявності інших обставин, які мають істотне значення, якщо такі обставини матимуть місце.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки містять ті положення, які були предметом дослідження суду першої інстанції і суд виклав у рішенні оцінку цих доводів.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку і в апеляційного суду відсутні правові підстави для їх переоцінки.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

О.В. Немировська