АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6825/16 Справа № 174/1201/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Сахарову Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.2-3).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 31.03.2007 року помер їх з відповідачем батько ОСОБА_4, який 15.02.2002 року склав нотаріально посвідчений заповіт про те, що на випадок смерті заповідає йому свій жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську. В шестимісячний строк він звернувся з заявою про прийняття спадщини до Вільногірської державної нотаріальної контори, де відкрита спадкова справ № 98/2007.

Брат ОСОБА_3 не погодився з заповітом, у квітні 2007 року звернувся до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив визнати заповіт недійсним та провести розподіл спадкового майна. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2013 року, в задоволенні указаного позову ОСОБА_3 відмовлено.

25.03.2014 року державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_5 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_4, у звязку з тим, що між ним та ОСОБА_3 виник спір щодо спадщини.

Право на житловий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську Дніпропетровської області належало батькам сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_6, оскільки майно ними було набуте у шлюбі. 31.10.2006 року померла мати сторін ОСОБА_6, і, як указано позивачем, після її смерті жодний із спадкоємців до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертався. Однак, враховуючи, що його батько ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_3, на час смерті ОСОБА_6 проживали разом з померлою у зазначеному будинку, то вони прийняли спадщину у вигляді ? частини спірного будинку у рівних частках, тобто по ? частці будинку, у звязку з чим частка ОСОБА_4 у вказаному будинку склала ? частки.

Посилаючись на те, що згідно із заповітом частина будинку батька, а саме ? частини будинку, має бути успадкована ним, однак нотаріус відмовляється видати свідоцтво про спадщину через спір між сторонами щодо спадкового майна, позивач просив визнати за ним право спільної часткової власності в порядку спадкування за заповітом після померлого 31.03.2007 року ОСОБА_4 на ? частини житлового будинку № 29 з господарськими спорудами по вул. Колгоспній в м. Вільногірську Дніпропетровської області.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.08.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.106-110).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 року змінено рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.08.2015 року в частині обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.141-144).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.175-178).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.114-115).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належної оцінки спірного майна, між ним та відповідачем виник спір стосовно адреси спадкового майна, позивачем не надано доказів стосовно розміру та правового статусу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, а в позовній заяві не зазначені технічні характеристики спірного житлового будинку та інших споруд та приміщень, у звязку із чим суд позбавлений можливості задовольнити позов.

З таким висновком колегія суддів не може погодитися, оскільки він не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Згідно ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.

За положеннями ст.ст. 1268,1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

В п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчим комітетом Вільногірської міської ради народних депутатів 27.05.1983 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську на підставі рішення виконкому Вільногірської міської ради народних депутатів № 63 від 03.04.1975 року.

Згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_7В.), зареєстрували шлюб 14.02.1950 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС Української РСР, яка діяла на час виникнення спільної сумісної власності, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Установлено, що вказане нерухоме майно набуто у період, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і за положеннями ст. 22 КпШС Української РСР частки кожного із подружжя є рівними.

15.02.2002 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належний йому жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську заповідав ОСОБА_2

31.10.2006 року померла ОСОБА_6

ОСОБА_6 належала ? частина житлового будинку № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, тому після її смерті з відкрилась спадщина саме на указану частину будинку.

31.03.2007 року помер ОСОБА_4

Після смерті батька ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 звернувся до Вільногірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту від 15.02.2002 року.

25.03.2014 року державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, при цьому в постанові зазначено наступне:

31.03.2007 року помер ОСОБА_4, який на день смерті був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишив (склав) заповіт, посвідчений Вільногірською державною нотаріальною конторою 15.02.2002 року за реєстровим № 479. Згідно зазначеного заповіту заповідач ОСОБА_4 заповів належний йому житловий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_4 Вільногірською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 98/2007. Із заявами про прийняття спадщини крім спадкоємця за заповітом ОСОБА_2, звернулись син ОСОБА_3, та донька ОСОБА_8, які не мають права на обовязкову долю в спадщині.

Спадковий будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Вільногісрької міської ради народних депутатів 27.05.1983 року.

31.10.2006 року померла ОСОБА_6, дружина спадкодавця ОСОБА_4 У Вільногірській держнотконторі знаходиться спадкова справа № 68/2007 до майна померлої ОСОБА_6, в якій міститься письмове звернення адвоката ОСОБА_9, представника ОСОБА_3, про визнання ОСОБА_3 спадкоємцем майна, яке належало його батькам: матері ОСОБА_6, померлій 31.10.2006 року, та батькові ОСОБА_4, померлому 31.03.2007 року.

В постанові нотаріуса також зазначено, що в спадкових справах наявні також судові рішення, зокрема, рішення Вільногірського міського суду від 09.10.2012 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в задоволенні позову про розподіл спадкового майна, визнання недійсним заповіту та визнання права на обовязкову частку у спадщині.

Пославшись на викладені обставини та зазначивши, що питання щодо визначення часток спадкоємців у спадщині після смерті їх батьків судом не вирішено і частка ОСОБА_6 не визначена, а спадкоємці не можуть дійти згоди щодо спадкування, нотаріус відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцями не досягнуто згоди щодо права на спадщину та виник спір між спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що згідно заповіту від 15.02.2002 року його батько ОСОБА_4, на випадок своєї смерті залишив розпорядження, згідно з яким свій жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську заповідав йому. Посилаючись на те, що спірний будинок був спільним майном його батьків, а після смерті його матері батько фактично мав право власності на ? частин спірного будинку, позивач просив суд визнати за ним право власності на спадщину за заповітом після смерті його батька, а саме на ? частини будинку, які належати заповідачу на момент його смерті.

Судом встановлено, що 15.02.2002 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належний йому жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську заповідав ОСОБА_2

Також установлено, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.03.2015 року, яке набрало законної сили, відмовлено у позові ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 15.02.2002 року, складеного ОСОБА_4

Крім того, Вільногірським міським судом Дніпропетровської області розглядалась справа № 174/315/14-ц за позовом ОСОБА_2 до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3, про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2, державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_5 про визнання житлового будинку обєктом часткової приватної власності спадкодавців, визнання спадкоємцем першої черги спадкування за законом та зобовязання видати свідоцтво про прийняття спадщини.

За результатами розгляду вказаної справи, ухвалено рішення Вільногірським міським судом Дніпропетровської області від 03.07.2014 року, згідно з яким установлено, що спірний будинок належав на праві спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Також установлено, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, а ОСОБА_8 заявою від 14.04.2007 року відмовилась від належної їй частини спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_3, тобто останній мав право на 1/3 частину спірного домоволодіння. При цьому, вказано, що на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_4, останньому належало 2/3 частини будинку, які з урахуванням заповіту мають перейти ОСОБА_2

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст. 61 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції було витребувано спадкові справи, в яких міститься заява ОСОБА_8 про відмову від її частини спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_4 на користь її брата ОСОБА_3

Така відмова відповідно впливає на розподіл частин між спадкоємцями у випадку спадкування майна за законом.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, визнавши за ОСОБА_2 право спільної часткової власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 31.03.2007 року, ОСОБА_4, на 2/3 частини житлового будинку № 29 з господарськими спорудами (літня кухня, сарай, прибудова, вбиральня) по вул. Колгоспній у м. Вільногірську Дніпропетровської області.

В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 064,76 грн.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 31.03.2007 року, ОСОБА_4, на 2/3 частини житлового будинку № 29 з господарськими спорудами (літня кухня, сарай, прибудова, вбиральня) по вул. Колгоспній у м. Вільногірську Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 064,76 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: