АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М. Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року про залишення заяви про скасування рішення третейського суду без розгляду в справі за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10 червня 2013 року по справі № 696/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 10.06.2013 року по справі № 696/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Крім того, у вищевказаній заяві ОСОБА_2 просила поновити строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по справі №696/10. Заяву обґрунтувала тим, що не була належним чином повідомлена про розгляд 10 червня 2013 року третейським судом, відповідної справи. Належним чином засвідчене рішення третейського суду, незважаючи на неодноразові письмові звернення, їй направлено не було. У грудні 2015 року її представнику випадково стало відомо про ухвалення третейським судом оспорюваного рішення. Після чого, було сплановано відрядження у м. Київ та 17 грудня 2015 року її представник ознайомилася з матеріалами третейської справи. Належним чином засвідчена копія рішення третейського суду від 10 червня 2013 року була отримана її представником лише 11 квітня 2016 року. У зв'язку з чим вважає, що строки на оскарження слід враховувати від 11 квітня 2016 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.09.2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків 10.06.2013 року по справі № 696/10 - відмовлено.

Заяву ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 10 червня 2013 року по справі № 696/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишено без розгляду.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просила її скасувати, поновити строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 10.06.2013 року по справі № 696/10 та задовольнити заяву про його скасування.

В скарзі посилалася на те, що судом порушені, та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, рішення не законне, не обґрунтоване, обставини з'ясовані неповно та не всебічно. Зазначила, що на момент розгляду справи 22.09.2016 року в матеріалах третейської справи міститься поштове повідомлення, в якому не конкретизовано зміст відправлення, та з якого не вбачається, що ОСОБА_3 отримав від третейського суду. В рекомендованих повідомленнях відсутній особистий підпис ОСОБА_2 про отримання будь якого документу. Посилалася на поважність причин пропуску строків подачі заяви про скасування рішення третейського суду. Також вказувала на наявність, передбачених законом підстав для скасування рішення третейського суду від 10.06.2013 року , з огляду на не підвідомчість справи третейському суду, відповідно до ст. 6 п. 14 ЗУ «Про третейський суд»; та не повідомлення відповідача про розгляд справи. Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника ОСОБА_2. , представника «Укрсоцбанк», з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень частин першої, другої та третьої ст. 389-1 ЦПК України, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутись до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особам, які брали у участь у справі, у разі, якщо третейський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізнались або повинні були дізнатись про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другої цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку на оскарження рішення третейського суду та залишаючи заяву ОСОБА_3 про скасування рішення третейського суду без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана після закінчення строку, встановленого ч.2 ст.389-1 ЦПК України, підстави для поновлення вказаного строку відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та в повній мірі відповідає встановленим обставинам та вимогам цивільно-процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №696/10, вбачається, що ухвалою судді Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 травня 2010 року порушено провадження у справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, призначено справу на 22 червня 2010 року. В подальшому розгляд справи Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків неодноразово відкладався, в тому числі і за заявами відповідача ОСОБА_2 Також відповідачем ОСОБА_2 до третейського суду подавались заяви про відсутність компетенції у Третейського суду, про витребування оригіналів доказів. Ухвали Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків про відкладення розгляду справи направлялись на адресу місця проживання відповідача, яку остання зазначала у поданих до третейського суду заявах та клопотаннях, та відповідно були отримані відповідачем, що підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення поштового відправлення (аркуші третейської справи 35, 41, 46, 52, 62, 72).

10 червня 2013 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення у вищезазначеній справі, яким позов задоволено. Рішення у вказаній справі ухвалено за відсутності відповідача ОСОБА_2

Копія рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українським банків від 10 червня 2013 року, направлялась на адресу заявника, вказану у її заявах та клопотаннях: АДРЕСА_1, та було отримано заявником 17 червня 2013 року (аркуш третейської справи 81).

Крім того, уповноважений представник заявника 17 грудня 2015 року ознайомилась з матеріалами справи №696/10 в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, та відповідно мала можливість звернутися до Дніпровського районного суду м. Києва, як компетентного, із заявою про оскарження рішення третейського суду.

Судом першої інстанції також було встановлено, що ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 10 червня 2013 року, з інших підстав.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2014 року в справі №755/22298/13-ц, заява ОСОБА_3 розглянута по суті, та у її задоволенні відмовлено.

З огляду на те, що копію рішення третейського суду від 10.06.2013 року було отримано 17 червня 2013 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява про скасування рішення третейського суду подана до суду з пропуском встановленого законом строку. При цьому, доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку суду надано не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що наявне в матеріалах третейської справи поштове повідомлення, не дає підстав вважати, що заявник (його представник) отримали копію рішення третейського суду 17 червня 2013 року, так як на зворотному рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення відсутній підпис отримувача, є безпідставним, так як на зазначеному вище зворотному повідомлені є підпис та зазначено прізвище отримувача, а будь яких доказів на спростування зазначеної обставини (довідка з поштового зв'язку, висновок експерта тощо) заявником не надано.

Так, згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони.

З урахуванням викладеного та враховуючи те, що заявник вже звертався до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10 червня 2013 року по справі № 696/10, а ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2014 рокув задоволені заяви - відмовлено, доводи апеляційної скарги про те, що заявник про наявність рішення третейського суду не була обізнана до 11.04.2016 року є недоведеними та спростовуються дослідженими районним судом доказами.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( надалі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» та у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на можливість учинення в суді чи органі з розгляду скарг будь-якого позову стосовно його цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб ця стаття передбачає «право на суд», з якого право доступу, тобто право вчиняти позов у суді з цивільних справ, становить лише один аспект.

Європейський суд з прав людини також констатує, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини»; рішення у справі «Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства»; а також у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи те, що можливість залишення заяви без розгляду, поданої після закінчення встановленого законом строку, передбачена вимогами цивільно-процесуального законодавства, з огляду на тривалість пропуску строку на оскарження рішення третейського суду (більше одного року), відсутність доказів поважності причин пропуску такого строку, залишення заяви про оскарження рішення третейського суду без розгляду не суперечить міжнародно-правовим актам щодо захисту прав і свобод людини та практиці Європейського суду з прав людини, а застосовані судом обмеження переслідують легітимну мету та зберігають розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями, доводи апеляційної скарги про порушення права позивача на доступ до суду є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

При цьому, колегією суддів враховується також і те, що заявник вже скористалася своїм правом на оскарження Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10 червня 2013 року по справі № 696/10, а тому залишення заяви без розгляду не свідчить про обмеження заявника у доступі до правосуддя.

Ухвала суду відповідає вимогам закону, обставинам справи і підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: