Справа № 347/1375/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Бельмеги М.В.

секретаря Борисової О.М.

за участю:

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на розгляд суду позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Представник позивача у справі, ОСОБА_2, в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує повністю із мотивів наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Із змісту позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 лютого 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПривтБанк».

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У звязку із порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 30 червня 2016 року має заборгованість 44 246,28 грн., яка складається з наступного: 8205,65 грн. заборгованість за кредитом; 31357,47 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2083,16 грн. штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 44 246,28 грн. і судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Відповідач ОСОБА_1, в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що позов є необґрунтованим. До позовної заяви не додано допустимих доказів, які б підтвердили правильність позовних вимог. При отриманні платіжної картки йому дали на підпис заяву, ні з якими правилами отримання даного кредиту ніхто його не ознайомлював, жодні документи йому не вручалися. Просив у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Заслухавши відповідача та вивчивши матеріали справи суд вважає, що у позові слід відмовити із таких підстав.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 лютого 2006 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним зобов'язаннями в сумі 44 246,28 грн., яка складається з наступного: 8205,65 грн. заборгованість за кредитом; 31357,47 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2083,16 грн. штраф (процентна складова) (а.с.4-6).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-1206цс15 згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, позивачем додано до позовної заяви копію заяви, яка є нечитабельною і не дає змоги встановити зміст заяви і копію умов і правил надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача і дати їх прийняття (а.с.7, 8-13).

Разом з цим ухвалою суду 07 вересня 2016 року витребувано у позивача довідку про дату прийняття Умов та правил надання банківських послуг позивачем. Однак позивач, не надав витребуваних доказів на спростування заперечення відповідача, тому вищезазначені докази не можуть підтверджувати доводів позивача про те, що відповідача ОСОБА_1 було ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг і чи саме ці умови, які додані до позовної заяви, були чинними на час укладення відповідачем ОСОБА_1 договору.

Крім того, якщо такі Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника і не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника або в подальшому такі умови не змінювались. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст. 10 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з цим відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Згідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже у разі звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором кредиту, на позивача покладено обов`язок довести вимоги позову.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В ч. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Згідно з ч. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином за вказаних обставин законом передбачено відмову в позові, що не обґрунтований належними на те правовими підставами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так само відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже відповідача не можна позбавити його грошових коштів без належних на те правових підстав. Обов`язок доведення правових підстав на обґрунтування позову, Законом покладено на позивача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В. Бельмега