Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково: встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 28 березня 1991 року по 9 травня 2014 року включно.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання нежитлової нерухомості за адресою: вулиця Бєлгородська, 11-б, в м. Сарни Рівненської області обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і визнання за нею права спільної часткової власності на ? частину цієї нерухомості відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 884, 30 гривень неповністю сплаченого судового збору.

У поданій на рішення суду в частині відмови в задоволенні позову апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про недодержання судом вимог ст.ст. 60, 70, ч.1 ст.71, ст. 74 СК України, ст. 368 ЦК України та не враховано п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майно подружжя", відповідно до якого, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштам, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до розяснень Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року "Статус фізичної особи-підприємця: проблеми застосування законодавства" субєктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не пливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 .09.2012 року № 17-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст. 61 СК України - статутний капітал та майно приватного підприємства є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане рішення слід розуміти і щодо фізичної особи-підприємця, майно якого також є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Дане рішення Конституційного Суду України, яким було розяснено положення ч.1 ст. 61 СК України, слід розуміти так, що майно приватного підприємства та майно фізичної особи-підприємця, оскільки йдеться про право для здійснення підприємницької діяльності, - є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважала, що посилання суду на те, що кошти, за які будувався спірний обєкт нерухомості, належали саме ОСОБА_2, не відповідають дійсності, адже надані відповідачем кредитні договори укладені ОСОБА_2 не як субєктом підприємницької діяльності. Їй було відомо про укладені договори, на будівництво спірного приміщення спрямовувались їх спільні кошти та зусилля, що стверджується і показаннями свідків. Крім того, за кредитні кошти було придбано вантажний автомобіль.

На її думку, відповідачем не надано доказів того, що спірна нерухомість набута за його особисті кошти.

З цих підстав просила змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та визнати нежитлову нерухомість, яка знаходиться за адресою вул. Белгородська, 11-б в м. Сарни, обєктом права спільної сумісної власності сторін, визнавши за нею право спільної часткової власності на ? частину спірної нерухомості. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Іншими особами та в іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову про те, що сторони протягом часу з 28 березня 1991 року по 9 травня 2014 року проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, однак залишив без задоволення позов у частині визнання спірної нежитлової нерухомості обєктом їхнього права спільної сумісної власності в звязку з його безпідставністю.

Проте з висновками про період часу проживання сторін однією сім'єю не можна погодитися.

Як установлено матеріалами справи, і ці обставини сторонами не заперечуються, 11 квітня 1990 року зареєстрований між ними шлюб розірвано (а.с. 8; т. 1).

В подальшому, з 28 березня 1991 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 знову почали проживати разом та вести спільний побут, однак своїх відносин в органах РАЦСу вже не реєстрували.

Визнається сторонами і те, що протягом цього часу в інших зареєстрованих шлюбах вони не перебували.

Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу у сторін народилися 23 вересня 1995 року двоє дочок (а.с. 9, 10; т. 1).

Спірні відносини виникли між ними з приводу права на обєкт нерухомого майна, що було набуте саме за час спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано визнав факт спільного проживання сторін як чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та з урахуванням обставин справи і вимог закону відмовив у позові про визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності.

Так, норми статті 74 СК України не обмежують і не встановлюють часу спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу для визнання права та поділу спільно набутого майна вони повинні довести суду початок і кінець такого проживання та набуття в цей період спірного майна.

Однак судом не було враховано, що Сімейний кодекс України, який регулює права і обовязки чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, набрав чинності з 1 січня 2004 року. Правовідносини, що виникли раніше, не породжують таких само юридичних наслідків, тому що Кодекс про шлюб та сім'ю України такого не передбачав.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Оскільки суд не звернув уваги на принцип дії закону в часі, тому колегія суддів вимушена вийти за межі доводів апеляційної скарги, змінивши оскаржуване рішення в частині визначення часу спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу замість часу з 28 березня 1991 року по 9 травня 2014 року на 1 січня 2004 року по 9 травня 2014 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування положень ст.ст. 60, 70, ч.1 ст.71, ст. 74 СК України, ст. 368 ЦК України та неврахування п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майно подружжя", то з ними колегія суддів погодитися не може.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що протягом спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 були зареєстровані як фізичні особи-підприємці і на законних підставах займалися господарською діяльністю.

На а.с. 177-216; т. 1 містяться копії документів, які обєктивно і переконливо вказують на те, що спірне нежитлове приміщення по вулиці Бєлгородська, 11 "б", у м. Сарни (магазин "Дитячий світ") було побудовано саме відповідачем як підприємцем з цільовим призначенням нерухомості для здійснення підприємницької діяльності.

Обставина отримання ОСОБА_2 грошових коштів на його будівництво стверджується кредитними договорами, укладеними ним з банками-кредитодавцями (а.с. 123-125; 146-149; т. 1).

Статті 7 і 8 СК України передбачають існування власності у сім'ї у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя і особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Стаття 74 СК України передбачає виникнення у жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, права спільної сумісної власності на майно, що набуте ними за час спільного проживання, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При цьому, висловлена Верховним Судом України у своїй постанові від 2 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13 правова позиція свідчить, що майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На увагу не заслуговують і посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення ст. 61 СК України при вирішенні питання щодо правового режиму майна фізичної особи-підприємця, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформованих за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, колегія суддів вважає твердження ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права.

Так, частина 3 ст. 309 ЦПК України вказує, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Фактів існування таких процесуально-правових порушень позивач не навела, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються правильністю висновків суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи позивача на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для зміни рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду від 22 квітня 2016 року змінити, визначивши час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу замість "з 28 березня 1991 року по 9 травня 2014 року" на "з 1 січня 2004 року по 9 травня 2014 року".

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: