Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є дружиною ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його спадкоємцем за законом.

Вказала, що їй стало відомо, що 04 травня 2012 року її чоловік підписав розписку, в якій зазначено, що він отримав від ОСОБА_2 110 тис. дол. США, строком до 01.10.2012 року. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28.05.2013 року позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Позивачка зазначає, що розписка була підписана у той час, коли ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки 12.11.2011 року у нього трапився паталогічний перелом хребта, була проведена операція, також у цей час останній проходив курси хіміотерапії та приймав велику кількість ліків, що впливало на його психічний розлад, від поводився неадекватно.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 на час написання розписки не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір позики від 04 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та стягнути судові витрати з відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, з тих же підстав просила його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка є дружиною ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 10).

04 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було підписано розписку (т.1 а.с. 5).

Відповідно до умов даної розписки відповідач надав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 110 000 дол. США, а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 01.10.2012 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28.05.2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 04 травня 2015 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 891 481 грн. 40 коп., з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних від простроченої заборгованості 14 478 грн. 99 коп., проценти за користування позиковою 36 197 грн. 46 коп. та судові витрати.(а.с. 6-7) Дане рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2014 року залишено без змін (т.1 а.с. 49-51).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на ч. 1 ст. 225 ЦК України та вказує, що розписка була підписана у той час, коли ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки 12.11.2011 року у нього трапився паталогічний перелом хребта, була проведена операція, також у цей час останній проходив курси хіміотерапії та приймав велику кількість ліків, що впливало на його психічний розлад, від поводився неадекватно.

Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України).

Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на ч. 1 ст. 225 ЦК України та вказує, що розписка була підписана у той час, коли ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки 12.11.2011 року у нього трапився паталогічний перелом хребта, була проведена операція, також у цей час останній проходив курси хіміотерапії та приймав велику кількість ліків, що впливало на його психічний розлад, від поводився неадекватно.

За приписом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові при розгляді справи 6-131цс14 від 17.09.2014 року, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

З висновку судово-психіатричного експерта № 507 від 01.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 під час укладення договору позики 04.05.2012 року виявляв ознаки розладу адаптації у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції F43.22, згідно МКХ-10; за своїм психічним станом під час укладення договору позики 04.05.2012 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 1 а.с. 157-160)

Висновок викладений у даній експертизі підтвердив у судовому засіданні лікар судово-психіатричний експерт ОСОБА_5

Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент у момент підписання розписки, розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що під час укладення договору позики 04.05.2012 року останній виявляв ознаки розладу адаптації у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції F43.22, згідно МКХ-10, що саме по собі не є підставою для визнання підписаного договору позики в такому стані недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9 цс 12, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов`язковою для застосування.

З наведеного вище, суд дійшов висновку, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент підписання договору позики розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому підстав для визнання укладеного договору позики від 04.05.2012 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України не має.

Інші зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент підписання договору позики ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що він під час підписання договору позики ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 203, 215, 225, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 16, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна