АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/5427/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Ключник А.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

УСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просить:

1. звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 30 березня 2012 року зареєстрованому в Реєстрі під №1255, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 за Договором позики від 30 березня 2012 року, зареєстрованим в Реєстрі під №1254, в розмірі 1 046 560 грн. основного боргу, 31954,04 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України та 3973,90 грн. пені, всього 1 082 487,94 грн., шляхом набуття за ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 3 кімнат, загальною площею 58,90 кв.м, житловою площею 40,90 кв.м, реєстраційний номер майна №36137299, вартість якого згідно Звіту про оцінку майна №RS18-150604-039 від 04 червня 2015 року наданого ТОВ «AKP-KOHCAJIT», складає станом на 04 червня 2015 року 1 041 803,76 грн.

2. виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовує тим, що 30 березня 2012 року між нею (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений Договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримав 396304 грн., які зобов»язався повернути протягом 6 місяців. Сторони договору визначили еквівалент зобов»язання у доларах США та порядок його виконання у залежності від курсу валют на момент такого виконання.

З метою забезпечення позикового зобов»язання між позикодавцем та відповідачами 30 березня 2012 року Укладено Договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1. Договором іпотеки передбачений спосіб задоволення вимог кредитора шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Позичальник умов договору позики не виконав, у зв»язку із чим позивач звернулась до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, їх невідповідність договору та положенням закону.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини, просив скаргу задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував. Разом з тим, вказав, що відповідач не виконав зобов»язання з повернення позики у зв»язку із відсутністю коштів.

Позивач та відповідачі в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, 30 березня 2012 року між ОСОБА_6 (тепер ОСОБА_6) (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений Договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримав 396304 грн., які зобов»язався повернути протягом 6 місяців. Сторони договору визначили еквівалент зобов»язання у доларах США та порядок його виконання у залежності від курсу валют.

Пунктом 7.1 договору позики передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати пені щоденно в розмірі 1% від фактичної суми заборгованості та із застосуванням інших видів відповідальності, що передбачені законом.

З метою забезпечення позикового збов»язання між позикодавцем та відповідачами 30 березня 2012 року укладено Договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

На момент виникнення правовідносин, позивач перебувала у шлюбі та мала прізвище «ОСОБА_6». Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 листопада 2012 року шлюб розірвано, прізвище змінено на «ОСОБА_6».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості здійснений у доларах США та становить 49600 доларів США, що не відповідає валюті та розміру зобов»язання, яке виникло між сторонами.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.524 ЦК України зазначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Водночас, частина 2 цієї статті дає учасникам правовідносин право визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до п.п. 2.1, 5.2 договору позики сторони домовились, що позика надається у гривні із установленням еквіваленту по відношенню до долара США та повертається у гривнях з урахуванням курсу валют на день повернення.

Відтак, сторони, укладаючи договір позики, погодили його істотні умови, в тому числі і порядок виконання зобов»язання в гривнях, що визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу.

Визначаючи грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті, сторони погодились, що сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.533 ЦК України).

Зазначене відображено у тексті договору позики та ґрунтується на положеннях ч.2 ст.533 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував цих положень договору та норм матеріального права, згідно із якими сторони вправі визначати еквівалент зобов»язання в іноземній валюті.

Відтак, оскільки грошова вимога є підтвердженою, кредитор вправі вимагати виконання зобов»язання на умовах, визначених договором, а саме в залежності від курсу валют на момент виконання.

Відповідно до п.4.1 Договору позики передбачено, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить 6 календарних місяців.

Пунктом 5.2 Договору позики установлено, що позичальник зобов»язується повертати шляхом безготівкового перерахування на визначений у цьому договорі рахунок, а позикодавець отримувати суми позики у наступного порядку: не пізніше 30 числа кожного місяця, починаючи з 30 квітня 2012 року щомісячно по 30 вересня 2012 року включно, суми частини позики окремо у розмірі по 12784 грн., що за погодженням сторін відповідно до частини 2 статті 524 та частини 2 статті 533 ЦК України дорівнює еквіваленту 1600 доларів США нуль центів за курсом НБУ станом на день укладення цього договору. Суми частин позики, зазначені в цьому пункті, в еквіваленті до долару США можуть змінюватись в зв»язку із зміною курсу гривні України до долару США на день здійснення чергового повернення частини позики. В момент остаточних розрахунків згідно пункту 5.1 цього Договору зазначені частини позики будуть зараховані у належні з позичальника платежі по поверненню позики.

Пунктом 5.3 Договору позики визначено, що позика загалом повинна бути повернута в місті Києві в строк до 30 вересня 2012 року.

Таким чином, умовами договору повернення позики та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи установлено, що згідно з умовами договору позики (розділ 5) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення позики частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, а також сплатити пеню за порушення строків повернення позики.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право позикодавця вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених вище правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором позики позовна давність за вимогами позикодавця про повернення позики, повернення якої відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення позики повинно здійснюватись позичальником частинами не пізніше 30 числа кожного місяця, починаючи з 30 квітня 2012 року щомісячно, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Беручи до уваги, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, до суду позивач звернувся 22 червня 2015 року, тобто за платежами із строком повернення 30 квітня 2012 року та 30 травня 2012 року поза межами строку позовної давності, в цій частині слід відмовити в задоволенні вимог у зв»язку із пропуском строку позовної давності.

Відтак, розмір заборгованості за щомісячними платежами відповідно до договору позики за період з 30 червня 2012 року по 30 вересня 2012 року становить 46400 доларів США, що відповідає 979040 грн.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Частиною 2 цієї статті визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги про стягнення трьох процентів річних за період з 02 жовтня 2012 року по 09 червня 2015 року в сумі 31954 грн. відповідають вимогам закону та умовам укладеного між сторонами договору.

Окрім того, умовами пункту 7.1 договору позики передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати пені щоденно в розмірі 1% від фактичної суми заборгованості, яка в межах одного року становить суму 1450475 грн. 57 коп. Відтак, вимоги позивача про стягнення пені в сумі 3973 грн. 90 коп. не суперечать вимогам закону та умовам договору, а визначення розміру пені в меншій сумі права відповідачів не порушує.

З огляду на наведене, загальна сума заборгованості за договором позики становить 1014967 грн. 90 коп., яка складається з основного боргу в сумі 979040 грн., трьох відсотків річних в сумі 31954 грн., пені в сумі 3973 грн. 90 коп.

З обставин справи також убачається, що виконання зобов»язання забезпечене іпотекою. Відповідно до п.6.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюються або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов п.п. 6.2.1, 6.2.2 цього договору. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначених цим договором, належить іпотекодержателю.

Пунктом 6.2.1 цього договору визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання права власності в рахунок виконання зобов»язання.

Частина 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Правовий аналіз статті та установлений законодавством спосіб захисту прав дає підстави для висновків, що у разі існування між сторонами спору, рішення про визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки може бути ухвалено судом.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у справі №6-124цс13, відповідно до якої зазначено:

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Відтак, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності на предмет іпотеки відповідають вимогам закону, умовам договору та підлягають задоволенню.

Разом з тим, не можуть бути задоволені вимоги про виселення мешканців, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-39цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Аналогічні правові позиції висловлені у справах №№ 6-447цс15, 6-1061цс15, 6-875цс15 та 6-1484цс15.

Відповідно до даних договору іпотеки установлено, що квартира, яка передана в іпотеку, належить іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №3544, видане 28 жовтня 1996 року Ленінградською районною державною адміністрацією м.Києва.

Таким чином, оскільки жиле приміщення, яке перебуває в іпотеці, не було придбано за рахунок коштів, наданих у позику відповідно до договору, відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого постійного жилого приміщення.

Зазначене в свою чергу не є перешкодою для фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки та передачі його у власність іпотекодержателя відповідно до умов договору та ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

З огляду на наведене, колегія дійшла висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану представником за довіреністю ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 30 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левцун О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1254, яка станом на 09 червня 2015 року становить 1 014 967,90 грн., що складається з 979040 грн. основного боргу, 31954,04 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України та 3973,90 грн. договірної пені, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 58,90 кв.м, житловою площею 40,90 кв.м, реєстраційний номер майна №36137299, яка належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, вартість якої згідно Звіту про оцінку майна № RS18-150604-039 від 04 червня 2015 року, виданого ТзОВ «АКР-Консалт» складає станом на 04 червня 2015 року 1 041 803 грн. 76 коп., шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на вказану квартиру.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору по 913,50 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов