РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2016 року

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 березня 2016 року та квартири АДРЕСА_2 від 22 березня 2016 року, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 13835882 , вчиненого 22 березня 2016 року та № 13836103 від 22 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2016 року позивач звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 березня 2016 року та квартири АДРЕСА_2 від 22 березня 2016 року, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 13835882 від 22 березня 2016 року та № 13836103 від 22 березня 2016 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2016 року відмовлено у задоволенні позову про визнання іпотечного договору від 16.06.2011 року недійсним та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності.

На підставі вказаного рішення 21.09.2015 року ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартири № 2 та № 2а по вул.. Котляревського, 39 у м. Львові.

12.10.2015 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення від 26.08.2015 року, за результатами розгляду якої, рішення суду першої інстанції скасовано та прийняте нове, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні зустрічного позову про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності. Рішення набрало законної сили 17.03.2016 року.

Відтак, вважає позивач, 17.03.2016 року відпала підстава виникнення права власності за ОСОБА_3 на квартири № 2 та № 2а по вул.. Котляревського, 39 у м. Львові.

Переслідуючи корисливі мотиви , зазначає позивач, 22.03.2016 року ОСОБА_3 вчинив два договори дарування спірних квартир на користь ОСОБА_2, хоч на той час у нього уже не було на це жодних правових підстав, а відтак нотаріус не мав права здійснювати їх посвідчення.

Із покликанням на ст..ст. 203, 215ЦК України, просить визнати недійсними договори дарування квартири №2 та № 2а у будинку № 39 по вул.. Котляревського у м Львові від 22.03.2016 року посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_4 та скасувати запис про права власності у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 13835882 та № 13836103 від 22.03.2016 року, що вчинені приватним нотаріусом ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача позовних вимог не визнав, покликавшись на письмові заперечення відповідно до яких, вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки право власності зареєстроване ОСОБА_3 на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.08.2015 року, відтак 21.09.2015 року в нього виникло право власності на спірні квартири після відповідної реєстрації. На момент укладення договору дарування відповідач ОСОБА_3 мав зареєстровані права власності на спірне майно, його право власності не було скасованим. Із покликанням на ст..ст. 182, 334, 317, 321 ЦК України , вважає, що підстав визнати договори дарування недійсними, не має.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, заяви про рогляд справи за його відсутності суду не надав.

Суд, відповідно до вимог ст.. 169 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за його відсутності та постановити рішення , проти чого сторони не заперечили.

Заслухавши пояснення сторін , перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2016 року відмовлено у задоволенні позову про визнання іпотечного договору від 16.06.2011 року недійсним та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності на квартири № 2 та № 2а у будинку №39 по вул.. Котляревського у м. Львові.

На підставі вказаного рішення, 21.09.2015 року ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартири № 2 та № 2а по вул.. Котляревського, 39 у м. Львові.

Проте, 12.10.2015 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення суду від 26.08.2015 року, за результатами розгляду, якої рішення суду першої інстанції скасовано та прийняте нове, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні зустрічного позову про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності. Рішення набрало законної сили 17.03.2016 року.

Однак, незважаючи на скасуване рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі, яке набрало законної сили і про яке ОСОБА_3 було достеменно відомо, що підтверджується матеріалами цивільної справи, відповідач ОСОБА_3 вчинив правочини відносно нерухомого майна.

Відповідно до договору дарування квартири від 22.03.2016 року , посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 в реєстрі № 370, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 АДРЕСА_3 у будинку № 39по вул.. Котляревського у м. Львовові, що належала йому на праві приватної власності на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2015 року , яке скасовано.

Відповідно до договору дарування квартири від 22.03.2016 року , посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 в реєстрі № 369, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_4, що належала йому на праві приватної власності на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2015 року , яке скасовано.

Отже, судом встановлено, що підставою належності дарувальнику майна, яке стало предметом договорів дарування від 22.03.2016 року, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як на підставу своїх заперечень проти позову, відповідачі покликаються на те, що станом на час укладення договір дарування у дарувальника були всі законні права власника на спірне майно, а його право власності не було скасованим.

Однак, вказане не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 17.03.2016 року , вирішено відмовити ОСОБА_3 у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітньго сина ОСОБА_5 та Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» про звернення стягнення на ммайно, а саме квартир № 2 та № 2а у будинку № 39 по вул.. Котляревського у м. Львові, шляхом набуття права власності.

Отже, оскільки зазначеним судовим рішенням, що набрало законної сили 17.03.2016 року скасоване право власності ОСОБА_3 на спірні об»єкти нерухомості, а відтак укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в т.ч. і оспорюваних договорів дарування є недопустимим.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у звязку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки.

Тому ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3, яке згодом було скасоване, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору дарування щодо цієї нерухомості.

З огляду на вказане, суд вважає, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правочини не можуть породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак їх необхідно визнати недійсним.

Із цих підстав скасуванню підлягає і реєстрація права власності.

Судові витрати підлягають стягненню із відповідачів відповідно до ст.. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 10, 88, 208-210, 212- 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_5 площею 79,8кв.м, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального ОСОБА_4 22 березня 2016 року, реєстровий № 370.

Визнати недійсним договір дарування квартири № 2а у будинку № 39 по вул.. Котляревського у м. Львові площею 106,7 кв.м, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 22 березня 2016 року, реєстровий № 369.

Скасувати записи про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 13835882 від 22 березня 2016 року та № 13836103 від 22 березня 2016 року, що вчинений приватним нотаріусом ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ідентифікаційний код № НОМЕР_1) та ОСОБА_2 ( ідентифікаційний код № НОМЕР_2) солідарно в користь ОСОБА_7 судові витрати з розгляду даної справи в розмірі 551 ( пятсот пяьдесят одну) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення , шляхом подачі через суд першої

Суддя В. Кузь