Справа № 145/680/15-ц Провадження № 22-ц/772/3442/2016Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 20Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої: Шемети Т. М.,

суддів: Панасюка О. С., Зайцева А. Ю.

за участі: секретаря судового засідання Топольської В. О.,

представника позивача адвоката Шимотюк О.В.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна і повернення сторін у первинний стан, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом доповнивши позовні вимоги (а.с.131), просила: визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01.04.2015 року між представником ПАТ КБ Приватбанк» ОСОБА_6 та ОСОБА_5, зареєстрований в Реєстрі за № 382, посвідчений приватним нотаріусом Максименко Л. А. і повернути сторони правочину в первинний стан, оскільки такий договір було укладено всупереч положенням закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»: квартира використовувалася нею та членами її сім'ї, як місце постійного проживання, загальна площа становить 60,70 кв.м., іншого житла у неї немає, а тому вважає, що банк не вправі був примусово звертати стягнення на квартиру - предмет іпотеки.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 рокуу задоволенні позову ОСОБА_4- відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати прийняте рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві. Зазначає, що кредит був взятий саме на придбання квартири, згідно рішення суду в листопаді 2014 року її примусово виселили з спірної квартири, іншого місця проживання та місця реєстрації вона немає. На даний час квартира ще раз перепродана, не зважаючи на те що ухвалою Тиврівського районного у Вінницької області від 22.05.2015 року на неї було накладено арешт.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шимотюк О.В. подану апеляційну скаргу підтримала з викладених у ній підстав, представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, зазначив що порушень не було, так як квартира була вільна і не використовувалась ОСОБА_4 для проживання, а вона після отримання повідомлення про продаж не звернулася до банку ні про реструктуризацію, ні з будь-якими іншими заявами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову пославшись на те, що позивач не надала доказів того, що іпотечне майно, яке було продано, підпадало під категорію майна, на яке розповсюджується дія закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а при укладенні договору купівлі-продажу нотаріусом було встановлено на підставі довідки комунального підприємства «Гніваньводопостач» № 1778 від 27.03.2015 року, що квартира вільна від речей домашнього вжитку, в ній ніхто не зареєстрований.

Такий висновок суду є вірним, ґрунтується на нормах закону та відповідає встановленим обставинам по справі.

Так, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- 16.08.2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VIW3G105541569, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 36 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.08.2027 року.

- В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем та позивачем 16.08.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 60.70 кв. м., житловою площею 39.80 кв.м, яка розташована за адресою: вул. Терешкової, 17/62, м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області (а.с. 15-17).

- Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16.01.2014 року у цивільній справі №223/2498/2012 постановлено:

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3G105541569 від 16.08.2007 року в сумі 92 161,30 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2013 року складає 736 368,79 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 60.70 кв.м., житловою - 39.80 кв.м., яка розташована за адресою:АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIW3G105541569 від 16.08.2007 року) ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з встановленням початкової ціни для реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності;

- виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з квартири (предмет іпотеки), розташованої за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсною зміну розміру процентної ставки відмовлено.

- Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 березня 2014 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 січня 2014 року змінено в частині визначення розміру заборгованості, в іншій частині рішення залишено без змін (а.с.8-12).

- 20.11.2014 року ВДВС Тиврівського РУЮ винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 223/2498/2012 від 25.04.2014 р. про виселення ОСОБА_4 з спірної квартири (а.с.14).

- 08.12.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_4 повідомлення № Э.VI. 0.0.0.0./20-614 про намір укласти договір купівлі - продажу квартири, яка перебуває в іпотеці (а.с.13).

- 01.04.2015 р. між ПАТ КБ «Приватбанк», який діяв від імені боржника, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Максименко Л.А. та зареєстрований в Реєстрі за № 382 (а.с.120-123).

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7.06.2014 року визначено наступні випадки та обов'язкові умови, за яких він підлягає застосуванню, а інтереси іпотекодавців захисту, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Таким чином, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих вище шести ознак та за умови, що боржник заперечує проти такого відчуження.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, про те що вона з дочкою ОСОБА_8 постійно проживають в спірній квартирі і не мають іншого місця проживання: під час укладення договору купівлі-продажу нотаріусом було встановлено, що згідно довідки КП "Гніваньжитлопостач" №1778 від 27.03.2015 року у відчужуваній квартирі, не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи. Квартира вільна від речей домашньої обстановки та вжитку, в ній не зареєстровано місце проживання її власника чи третіх осіб(п. 9 Договору(а.с.121)).

При цьому слід наголосити також на наступне:

По-перше, 19.11.2014 року ОСОБА_4 була виселена з квартири АДРЕСА_1, що підтверджено постановою про закінчення виконавчого провадження від 20.11.2014 року (а.с.14), не оспорила такі дії, що доводить те, що після 19.11.2014 року вона не використовувала цю квартиру як своє постійне місце проживання.

По-друге, 08.12.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав на адресу ОСОБА_4 повідомлення про намір продати предмет іпотеки (а.с.13), що відповідає вимогам ст. 38 закону України «Про іпотеку», і таке повідомлення нею було отримано, що нею не заперечується (вона додала його копію до позовної заяви). Отримавши таке повідомлення, позивач не заперечила щодо відчуження, не вжила будь-яких інших заходів для врегулювання питання погашення заборгованості. Таку поведінку ОСОБА_4 суд розцінює як мовчазну згоду на відчуження квартири - предмета іпотеки.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. У відповідності до п. 4 закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Саме до цього зводяться правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року та № 6-57цс 15 від 27 травня 2015.

Отже, з огляду на встановлені по справі обставини, апеляційний суд повторно наголошує, що нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов'язань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, не може бути примусово відчужене без згоди власника (п.1 ст. 1 закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»), а оскільки ОСОБА_4 не заперечувала ні проти виселення, ні проти відчуження після отримання повідомлення банку, то суд розцінює це як мовчазну згоду боржника на відчуження, а тому укладення договору купівлі-продажу 01.04.2015 р. між ПАТ КБ «Приватбанк», який діяв від імені боржника, та ОСОБА_5 (а.с.120-123) не суперечить вимогам закону а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання його недійсним з підстав порушення вимог закону, - є вірним.

Таким чином, розглядаючи справу за апеляційною скаргою на оскаржуване рішення, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази, вірно визначився з характером правовідносин. Судом першої інстанції виконані вимоги ст. 212 ЦПК України, судове рішення мотивовано, наведене в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовує, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року уцивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна і повернення сторін у первинний стан- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, на ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/ Т. М. Шемета

Судді: /підпис/ О. С. Панасюк

/підпис/ А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом: Т. М. Шемета