Справа №345/2340/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.12.2016 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Сухарник І.І.

секретаря судового засідання Слободян Т.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуш справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк», третя особа ПрАТ «Страхова компанія «Дельта» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, суд

встановив:

позивач звернувся до суду з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що між позивачем та АТ «Дельта Банк» 11.10.2011р. укладено кредитний договір №005-29499-111011 згідно якого відповідач надав ОСОБА_1 кредит у вигляді відновлюваної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 100000,00 грн. зі встановленням кредитного ліміту на рахунок платіжної картки позивачки на день укладення договору в сумі 6000,00 грн. на строк 364 календарних дні зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Також, між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «Дельта» 11.10.2011р. було укладено Договір добровільного страхування життя №005-29499-111011 та Договір добровільного страхування фінансових ризиків №005-29499-111011 в інтересах вигодонабувача АТ «Дельта Банк» для страхування відповідальності позивача в розмірі загальної заборгованості перед банком за кредитним договором.

Вважає, що при укладенні даного кредитного договору та його виконанні зі сторони банку було порушені її законні права, як позичальника. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси і відповідно підлягає визнанню недійсними, так як при укладанні кредитного договору банк у письмовій формі зобовязаний повідомити позивача про обставини, зазначені у ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Однак, працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого їй було вручено заяву-оферту, яку вона не читаючи із-за дрібного шрифту, підписала, при цьому надіючись на добросовісність працівників. Вважає, що банк не надав позичальнику повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, що являється обовязком для банку та істотною умовою вчинення такого правочину. Неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту. Тому невідповідність даного кредитного договору вимогам закону в момент його укладення, тягне за собою його недійсність відповідно до ст. 215 ЦК України.

Також, позивач вважає, що укладення третейського застереження у кредитному договорі не відповідає п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» і тягне за собою порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України, щодо змісту правочину, а тому оспорюваний пункт правочину щодо третейського застереження є недійсним. На думку позивача умови п. 5.5 Кредитного договору є порушенням норм Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію» та ст. 32 Конституції України, оскільки вона позбавлена можливості відізвати свою згоду на обробку персональних даних, що є підставою для визнання цього пункту договору недійсним.

Вважає, що зміст оспорюваного правочину суперечить також і ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладанням договору, ні протягом його дії, відповідач не надав позивачу в повному обсязі інформації про умови кредитування та погодження укладання договору Страхування, у відповідності до якого страхова сума становить 6000 грн., страховий тариф 1,00%, загальний щомісячний платіж 30,00 грн. При укладанні кредитного договору працівниками було розяснено, що розроблено типову форму кредитного договору, де умовою є, також укладання страхового договору. Тобто, фактично між сторонами не було досягнуто добровільності при укладанні даного договору, тому рішення позивачем з приводу підписання договору прийнято поспіхом. Таким чином у відповідності до вищевказаного Закону, банк не мав права жодним чином навязувати послуги зі страхування та включати їх до кредитного договору.

З наведених підстав ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про визнання недійсним кредитного договору №005-29499-111011 від 11.10.2016р., а справу розглядати без її участі та представника.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачки ОСОБА_2 у судове засідання не зявилися, однак в позовній заяві вони просять суд розглядати справу без їхньої участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання також не зявився, однак надав суду заперечення на позов, а також, до матеріалів заперечення подав заяву про застосування судом ст. 1057-1 ЦК України, що набрала чинності 04.11.2012р. та в разі прийняття рішення про задоволення позову, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, визначену судом на підставі розрахунків, наданих АТ «Дельта Банк» станом на день винесення рішення. У запереченні представник вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки позивачка безпідставно стверджує, що банк не повідомив її про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту. ОСОБА_1 при укладанні спірного кредитного договору ознайомилася з усіма умовами кредитування, що підтверджується її підписами, зокрема на самому кредитному договорі №005-29499-111011 від 11.10.2011р., тарифах на обслуговування поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів в рамках тарифного пакету, таблиці погашення заборгованості. Також, підтвердженням належного укладення даного оспорюваного кредитного договору зі сторони позивачки та її погодження з усіма умовами кредитного договору є факт користування останньою кредитним коштами та здійснення проплат в рахунок погашення заборгованості за ним, що свідчить про визнання ОСОБА_1 укладеного нею кредитного договору та прийняття на себе усіх передбачених договором зобовязань. Також, безпідставними є посилання позивачки на недійсність п. 5.5 Кредитного договору, оскільки він стосується лише інформування клієнта, в даному випадку ОСОБА_1, про наявну заборгованість для своєчасного її погашення, а не обробку та захист її персональних даних. Також, безпідставним є посилання позивачки на те, що відповідач змусив її укласти договір добровільного страхування життя, оскільки даний договір був укладений до моменту укладення кредитного договору, про що зазначено у п. 3.4.4 кредитного договору. З наведених підстав у задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю, а справу розглядати у його відсутності.

Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «Дельта» у судове засідання не зявився, хоча завчасно повідомлявся судом про час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши сторін, проаналізувавши докази по справі вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. А у відповідності до ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір може бути укладеним шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом .

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Дельта Банк» 11.10.2011р. укладено кредитний договір №005-29499-111011 згідно якого відповідач надав ОСОБА_1 кредит у вигляді відновлюваної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 100000,00 грн. зі встановленням кредитного ліміту на рахунок платіжної картки на день укладення договору в сумі 6000,00 грн. на строк 364 календарних дні зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, які позивачка отримала (а.с. 40-41). Також 11.10.2011р. між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Дельта» 11.10.2011р. було укладено Договір добровільного страхування життя №005-29499-111011 та Договір добровільного страхування фінансових ризиків №005-29499-111011 в інтересах вигодонабувача АТ «Дельта Банк» (а.с. 42, 43).

Суд вважає, що зміст кредитного договору не суперечить вимогам чинного законодавства, які регулюють дані спірні правовідносини, на яке посилається позивачка.

Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

У статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, загальне правило, що сформоване у ч. 1 ст. 638 ЦК України, яке використовується при встановленні моменту укладення договору, практично визначає, що всі цивільно-правові договори є консесуальними, тобто договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо визначеного законом та сторонами кола істотних умов.

Таким чином, виходячи із положень законодавства та правової природи оспорюваного правочину, істотними умовами кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну та строк його дії.

Статтею 640 ЦК України, врегульований момент укладення договору і згідно її приписів, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Настання моменту укладення договору може залежати від надання договору, передбаченої законом або обумовленої його сторонами за взаємною згодою, тієї чи іншої його форми. Так, відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Мотиви позовної заяви стосовно відсутності в договорі принципу розумності та справедливості, зокрема ненадання відповідачем повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації, про умови кредитування перед укладенням та під час укладення договору, а саме зазначення про розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості та щодо послуг страхування при наданні споживчого кредиту, та те що останній вважає ці обставини істотними суд не бере до уваги, оскільки при укладанні кредитного договору позивачка повністю ознайомилася чи повинна була це зробити, так як підписала його і всі супутні договори та документи до нього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15, інформація про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис інформації про кредит, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», повинна надаватися споживачу до часу укладення договору, однак навіть у випадку ненадання банком такої інформації споживачу, це не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

У даному випадку така інформація відповідачем надавалась ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору, а твердження позивачки про те, що договір підписувався поспіхом є голослівним, тому не береться судом до уваги, оскільки ненадання банком такої інформації споживачу, не є підставою недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України.

Крім цього Закон України «Про захист прав споживачів», застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових умов щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупності вартості кредиту, реальної процентної ставки, які підписані позивачем.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6.11.2009р. правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом.

Таким чином, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 215 ЦК України, оскільки відповідно до даної норми статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, посилаючись на дану підставу визнання угоди недійсною, позивач не зазначив наявність тих обставин, з якими Закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, що всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків в шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

В даному конкретному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови щодо позичальника, оскільки при підписанні оспорюваного договору ОСОБА_1 мала реальну можливість ознайомитись з його умовами, в зв'язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору. Більш того, в договорі чітко передбачено умову, що Позичальник при його підписанні підтверджує, що його ознайомлено з умовами кредитування, і що сторонами узгоджені всі істотні умови договору. Примірник договору ОСОБА_1 отриманий (а.с. 40-41). Все це свідчить про те, що позивачка чітко усвідомлювала значення того договору, який вона укладала і свідомо отримала кредит. Дані дії позивачки доводять те, що вона чітко усвідомлювала умови договору та здійснила його виконання.

Суд не бере до уваги посилання позивача на порушення Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію» та ст. 32 Конституції України при укладенні кредитного договору. Оскільки основа мотивації позову з приводу порушень вищезазначених нормативних актів стосується визнання недійсності окремих пунктів кредитного договору, зокрема щодо третейського застереження та п. 5.5 Кредитної угоди. Суд виходить з того, що визнання недійсними цих пунктів кредитної угоди недійсними, не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним у цілому, тому дані твердження позивача з приводу недійсності третейського застереження та п. 5.5 угоди є голослівним, які не доводять ніяким чином недійсності оспорюваного правочину відповідно до предмета позову.

З огляду на вимоги чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним Кредитного договору №005-29499-111011 від 11.10.2011р. не підлягають до задоволення за безпідставністю.

На підставі ст. ст. 192, 203, 215, 509, 524, 525, 526, 527, 530, 554, 611, 612, 626, 638, 639, 640, 1046, 1050,1054, 1055 ЦК України, Законом України «Про ОСОБА_4 України», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012р. та керуючись ст. ст. 208, 210, 213 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», третя особа ПрАТ «Страхова компанія «Дельта» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд протягом 10-ти днів з часу проголошення.

Головуючий: