Справа № 357/6999/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/5632/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 19 17.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Олійника В.І., Лівінського С.В.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року, укладений між нею та ОСОБА_3, та визнати за позивачем право власності на 23/100 частини квартири АДРЕСА_1

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що 21.11.2003 року уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 23/100 частин квартири під АДРЕСА_1

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 зобов»язався передати ОСОБА_2 23/100 частини вищевказаної квартири за актом передачі протягом трьох днів з моменту підписання договору та провести нотаріальне посвідчення договору після отримання витягу з Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації, а ОСОБА_2 зобов»язалась прийняти продану частину квартири протягом трьох днів з моменту підписання цього договору.

21.11.2003 року позивач передала відповідачу кошти за придбану частину квартири в розмірі 8 500 грн., про що останній написав розписку.

Крім того, 21.11.2003 року сторонами було складено Акт прийому передачі квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність 23/100 частини квартири АДРЕСА_1

Вказаний договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, оскільки ОСОБА_3 не з'явився до нотаріальної контори для реєстрації договору купівлі-продажу. Отримавши від позивача гроші, відповідач зник і на сьогодні місце його перебування невідоме. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2008 року ОСОБА_3 було визнано безвісно відсутнім.

На даний час позивач ОСОБА_2 є власником 77/100 частин квартири АДРЕСА_1, де зареєстрована і проживає разом з родиною.

Оскільки ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального оформлення договору, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання цього договору дійсним на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР в редакції 1963 року та визнання за нею права власності на 23/100 частини придбаної квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 належать на праві власності 23/100 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2003 року, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу частини квартири та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.16-17).

Позивач ОСОБА_2, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 01.11.2004 року є власниками 77/100 частин квартири АДРЕСА_3, в рівних частках кожен (а.с.20-24).

Також встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2008 року у справі №2-о-170 задоволено заяву ОСББ «Зоря» та гуртожитку «Салют», яка була подана з метою встановлення опіки над кімнатою і майном ОСОБА_3, та визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, безвісно відсутнім (а.с.18-19).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем позовної давності, застосувавши при цьому положення ст. 75 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, відповідно до якої позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки у позивача ОСОБА_2 право на подачу позову виникло з моменту укладення між нею та відповідачем ОСОБА_3 21.11.2003 року договору купівлі-продажу частини квартири і цей строк не сплив до набрання 01.01.2004 року чинності Цивільним кодексом України, на дані правовідносини в частині позовної давності поширюються положення Цивільного кодексу України.

Відповідно ж до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В матеріалах справи відсутня заява будь-якої із сторін про застосування позовної давності, тому відмова в задоволенні позову саме з підстав пропуску позовної давності порушує норми матеріального права, зокрема норму ст.267 ЦК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки суд, ухвалюючи рішення, порушив норми матеріального права, рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_2, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", яка підлягає застосуванню до вирішення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку, що відбулося повне або часткове виконання договору, при цьому ОСОБА_3 ухилився від його нотаріального посвідчення, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що позивач зверталася до відповідача із пропозицією нотаріально посвідчити правочин, а відповідач, будучи повідомленим про таку пропозицію, ухилився від її виконання.

Оскільки позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, підстави для задоволення її позову відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності - скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року- скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: