УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Василівна, служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 20 липня 2006 року між ним та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 65-06-И/09, відповідно до умов якого останній надано кредит у розмірі 61 тис. доларів США строком до 19 липня 2021 року зі сплатою 11,6 % річних. Згідно з п. 3.2 кредитного договору, позичальник зобов'язався щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця здійснювати у складі щомісячного ануїтентого платежу за кредитом погашення заборгованості за кредитними ресурсами у розмірі 725,43 доларів США, згідно з графіком погашення, який є невід'ємним додатком до даного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 липня 2006 між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та банком укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 65-06-И/09, 20 липня 2006 між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 65-06-П/09.

24 квітня 2008 року між Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 145-08-И/09 від, за яким Банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 тис. доларів США строком до 21 квітня 2023 року зі сплатою 16 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 24 квітня 2008 року, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 передана банку в наступну іпотеку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 24 квітня 2008 року № 145-08-И/09 у розмірі 227 870 грн 85 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2012 року солідарно стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2006 року № 65-06-И/09 у розмірі 947 135 грн 86 коп.

Станом на 19 серпня 2014 року загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем, яка встановлена судовими рішеннями, склала 1 176 826 грн 71 коп.

Банк просив суд на погашення заборгованості у розмірі 2 700 593 грн 12 коп. за кредитним договором від 20 липня 2006 року № 65-06-И/09 та на погашення заборгованості у розмірі 1 606 696 грн 50 коп. за договором про відкриття кредитної лінії від 24 квітня 2008 року № 145-08-И/09, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Також просив суд виселити відповідачів із зазначеної квартири.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. На погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 20 липня 2006 року № 65-06-И/09 у розмірі 2 700 593 грн 12 коп., та за договором про відкриття кредитної лінії від 24 квітня 2008 року № 145-08-Ил/09 у розмірі 1 606 696 грн 50 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,80 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4, ОСОБА_9, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О.С., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16.

Судами встановлено, що за змістом договору іпотеки від 20 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та договору іпотеки від 24 квітня 2008 року, укладеного між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, сторони узгодили, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно з п. 11 договору іпотеки за вибором іпотекодержавтеля застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя:

11.1 за рішенням суду;

11.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку;

11.3 згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у пп. 11.3.1 та 11.3.2 пункту цього договору;

11.3.1 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

11.3.2 продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 24, 27 т. 1).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності у спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 37 Закону країни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки умовами договорів іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб. Оскільки, позовні вимоги про виселення є похідними та вирішуються одночасно з рішенням суду про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що вони також не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Дем'яносова М.В. Леванчук А.О.