Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Жигановська О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України про визнання наказів недійсними та їх скасування

за апеляційною скаргою Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2. звернулась до суду із названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнила (а.с.32). В обґрунтування позову зазначила, що з 18.04.2007 року працювала на посаді головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України. 24.11.2014 року вона подала заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 18.12.2014 року. Оскільки 18.12.2014 року наказу про її звільнення не було, тому вдруге подала заяву про звільнення її із займаної посади у звязку із переїздом у іншу місцевість, а наступного дня направила ще один екземпляр заяви поштою. Рішення по її заявах прийнято не було, проте наказом №39 від 18.12.2014 року її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у звязку із проведенням перевірки, а наказом №3 від 21.04.2015 року звільнено із займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Вважає вказані накази незаконними, оскільки вона сумлінно виконувала свої посадові обовязки та, крім того, факт зловживання службовим становищем, порушення трудової дисципліни, положень посадової інструкції та заподіяння збитків відповідачу з її вини останнім не доведено. Зокрема зазначає, що перед звільненням жодних письмових пояснень в неї не було відібрано, із матеріалами здійсненої перевірки вона не ознайомлена, а про існування оспорюваних наказів дізналася лише під час розгляду у суді іншої справи. Крім того зазначає, що не була матеріально відповідальною особою та до цього часу не отримала трудову книжку. У звязку із наведеним, просила суд визнати незаконними та скасувати: наказ №39 від 18.12.2014 року про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, наказ №3-К від 21.04.2015 року про звільнення з роботи на підставі ч.2 ст.41 КЗпП України, розірвати безстроковий трудовий договір від 17.04.2007 року, укладений із відповідачем із 18.12.2014 року та зобовязати його внести запис до трудової книжки про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.32-38).

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 21.09.2015 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_2 в частині її позовних вимог щодо розірвання безстрокового трудового договору та зобовязання внесення запису до трудової книжки про звільнення за ст.38 КЗпП України. В решті вимог провадження судом відкрито та призначено справу до розгляду (а.с.64).

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 29 березня 2016 року позов задоволено. Скасовано накази №39 від 18.12.2014 року, №3-к від 21.04.2015 року. Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України із 21.04.2015 року та стягнуто на її користь 28898,54 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Житомирське обласне спеціалізоване ремонтно-будівельного підприємство протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. Вважає, що дане рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що вирішуючи спір, суд вийшов за межі позовних вимог, а також помилково застосовував до спірних правовідносин ст.ст.148, 149 КЗпП; позов ОСОБА_2 в частині визнання незаконними наказів є необґрунтованим і крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом №30-К від 17.04.2007 року ОСОБА_2 прийнято на посаду головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України (а.с.7).

24.11.2014 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про звільнення з роботи з 18.12.2014 року, а 18.12.2014 року вона повторно подала таку заяву та конкретизувала підставу «у звязку із переїздом в іншу місцевість» (а.с.49-51). Виходячи зі змісту поданих заяв та поведінки сторін даного трудового договору, зокрема, відповідача, який не вчиняв дій щодо звільнення позивачки, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 виявила намір розірвати трудовий договір за власним бажанням у звязку із переїздом в іншу місцевість.

Наказом №39 від 18.12.2014 року її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати із 18.12.2014 року до закінчення проведення перевірки щодо зловживань службовим становищем (а.с.29).

Протягом 18.12.2014 року 01.04.2015 року в установі проведено перевірку, за результатами якої складено Акт №1, відповідно до якого встановлено, «що на підставі необґрунтованого розпорядження грошовими коштами головним бухгалтером ОСОБА_2 підприємства розмір збитків складає 307711, 24 грн.» (а.с.170-177).

В подальшому, наказом Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України №3-к від 21.04.2015 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади з 21.04.2015 року на підставі ч.2 ст.42 КЗпП України (у звязку із втратою довіря) (а.с.30).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення ОСОБА_2 від роботи та її подальше звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України відбулось із порушенням норм КЗпП України, а тому відповідні накази є недійсними, підлягають скасуванню, а позивачка поновленню на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, повністю погодитись із такими висновками суду неможливо, мотивуючи наступним.

Як вище зазначалось, ОСОБА_2 24.11.2014 року подала працедавцю заяву про звільнення з роботи з 18.12.2014 року та пішла у відпустку по 17.12.2014 року. Оскільки після її виходу із відпустки 18.12.2014 року директор підприємства не вирішив її заяву про звільнення, тому вона в той же день повторно подала заяву про звільнення, а другий примірник цієї заяви направила відповідачу поштою. Останнім днем її роботи було 18.12.2014 року. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с.49-51) та не заперечуються відповідачем.

Діючи всупереч положенням ст.38 КЗпП України, працедавець не вирішив питання щодо звільнення ОСОБА_2 відповідно до поданих нею заяв, а натомість відсторонив її від роботи без збереження заробітної плати до закінчення проведення перевірки.

Так, відповідно до ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, вказана норма надає право власникові відстороняти працівника від роботи за наявності відповідних підстав. Проте, ст.46 КЗпП України не передбачає таку підставу відсторонення працівника від роботи як проведення перевірки щодо зловживань службовим становищем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності наказу №39 від 18.12.2014 року про відсторонення позивачки від роботи та скасував його.

За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Законодавство не передбачає обов'язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням у ст.38 КЗпП визначено лише обов'язок працівника письмово попередити адміністрацію про наступне звільнення за 2 тижні. Таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває у відпустці (на лікарняному), або чи перебуватиме у відпустці (хворітиме) протягом наступних двох тижнів. Позивачкою були дотримані строки попередження, передбачені ст.38 КЗпП України.

Адміністрація підприємства (власник або уповноважений ним орган) за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Неподання обхідних листків, незавершення дорученої роботи, інші обставини не можуть звільнити адміністрацію підприємства від обов'язку в день звільнення провести з працівником повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку, передбаченого ст.47 КЗпП. Якщо працівник вимагає розірвання трудового договору, адміністрація не має права утримувати його, затримуючи розрахунок та видачу трудової книжки.

Доводи відповідача щодо вчинення ОСОБА_2 як головним бухгалтером підприємства неправомірних дій, чим завдано збитків останньому на суму 307711,24 грн., а також наявність кримінальної справи в провадженні суду по обвинуваченню позивачки за ст.191 ч.3, ст.366 ч.1 КК України, а відтак і неможливість її звільнення за власним бажанням, не мають правового значення для вирішення даного спору.

Обставини, на які посилається відповідач, не були встановлені на час подання ОСОБА_2 заяви про звільнення за власним бажанням, а тому працедавець зобовязаний був вирішити питання щодо звільнення позивачки згідно поданої заяви, а не відсторонювати її від роботи з непередбачених законом підстав, і лише через чотири місця звільняти з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України.

У будь-якому разі звільнення позивачки за нормами ст.38 КЗпП України не перешкоджало та не перешкоджає відповідачу вирішити з нею питання щодо відшкодування шкоди підприємству за наявності такої. Відповідно до норм чинного законодавства, якщо працівник має заборгованість перед підприємством за матеріальні цінності, видані йому в користування, то залежно від наявних документів, а також порядку користування відповідними цінностями, встановленого на підприємстві, можуть бути застосовані пункти 1, 2, 3 або п. 5 ст. 134 КЗпП, що передбачають матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству. Проте навіть необхідність утримання сум завданої шкоди не змінює строків розрахунку при звільненні належні працівникові суми підлягають видачі йому в день звільнення. Якщо ж працівник заперечує проти утримання суми шкоди, її розміру, у випадках коли пропущено строки або розмір шкоди перевищує середньомісячний заробіток працівника, підприємство зобов'язане забезпечити повний розрахунок із ним у встановленому порядку та за потреби звернутися до суду з позовом про стягнення з працівника завданої шкоди у порядку цивільного судочинства, або ж заявити цивільний позов в рамках кримінального провадження.

Дійшовши правильного висновку, що звільнення ОСОБА_2 за п.2 ст.41 КЗпП України проведено із порушенням трудового законодавства, суд першої інстанції помилково прийняв рішення про поновлення позивачки на роботі та виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ОСОБА_2 таких вимог не заявляла, після 18.12.2014 року на роботу не вийшла, її дії /чисельні звернення до працедавця, подані позови до суду тощо/ свідчать про бажання припинити з відповідачем трудові відносини, а не продовжувати їх.

Враховуючи наведене, та з огляду на те, що оспорювані накази визнані незаконними, а позивачка не бажає поновлюватись на роботі, до вказаних правовідносин слід застосовувати норми ч.3 ст.235 КЗпП України, рішення суду в означеній частині скасувати і ухвалити нове, яким змінити дату і формулювання причин звільнення ОСОБА_2 та вважати її звільненою з посади головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України з 18.12.2014 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Посилання апелянта на пропуск ОСОБА_2 строків звернення до суду, встановлених ст.233 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки про наявність наказів щодо її відсторонення і звільнення вона дізналась лише під час розгляду іншої справи /№295/3567/15-ц/ у квітні 2015 року (а.с.47), разом з тим відповідачем не надано доказів про вручення ОСОБА_2 згаданих наказів або трудової книжки у встановленому законом порядку. Направлення позивачці копії наказу про звільнення поштою, як на це посилається представник відповідача, не є належним доказом вручення, оскільки нічим не підтверджується факт отримання ОСОБА_2 цієї кореспонденції.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України задовольнити частково.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 березня 2016 року скасувати в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Змінити дату і формулювання причин звільнення ОСОБА_2 та вважати її звільненою з посади головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України з 18.12.2014 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Зменшити розмір стягнутого з відповідача судового збору з 1653,60 грн. до 487,20 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: