У х в а л а

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4, третя особа - відділ Держземагенства у Вишгородському районі Київської області, про визнання права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила:

- визнати за нею право користування на земельну ділянку загальною площею 0,09 га по АДРЕСА_1;

- визнати незаконним і скасувати рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 01 вересня 2010 року № 850-25.У12 «Про затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_4»;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності, виданий на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що право користування на спірну земельну ділянку у неї виникло в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_5, яка у зв'язку з придбанням 1/2 частини будинку за вказаною адресою (згідно договору купівлі-продажу від 04 лютого 1989 року), набула у користування 0,06 га земельної ділянки та 0,030 га земельної ділянки в оренду біля цього будинку, згідно з наказом № 114 від 20 червня 1988 року радгоспу ім. Ватутіна.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 приватизував частину її земельної ділянки площею 0,0450 га, що призвело до порушення її права користування на вказану частину земельної ділянки, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність виникнення у позивачки права користування спірною земельною ділянкою, в тому числі й в порядку спадкування після ОСОБА_5

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 лютого 1989 року матір позивачки ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу стала власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, у зв'язку з чим їй було відведено 0,06 га землі біля будинку та 0,03 га надано в оренду.

28 серпня 1994 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області (далі - Старопетрівська сільрада) прийнято рішення № 46 про передачу ОСОБА_5 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,09 га та внесено в книгу реєстрації громадян про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність за № 168.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, а позивачка, як її спадкоємець, отримала у спадок 1/2 частину будинку вказаного вище будинку.

25 вересня 2003 року виконавчий комітет Старопетрівської сільради прийняв рішення про відміну рішення сільської ради від 28 серпня 1994 року про передачу земельної ділянки ОСОБА_5 та передав вказану земельну ділянку ОСОБА_3 у зв'язку з отриманням спадщини та поданою заявою (а. с. 142-143, т. 1).

05 серпня 2004 року Старопетрівська сільрада прийняла рішення № 164 про затвердження рішення від 25 вересня 2003 року № 164 про передачу ОСОБА_3 безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (а. с. 33, т. 1).

Згідно з довідкою Старопетрівської сільради від 30 вересня 2008 року № 1098 за ОСОБА_3 по кадастрово-шнуровій книзі за № 927 закріплена земельна ділянка площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 34 ,т. 1).

10 червня 2009 року ОСОБА_3 уклала договір з товариством з обмеженою відповідальністю «Будексім 2007» по виконанню робіт з розробки технічної документації щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Згідно з п. 3 висновку експерта від 29 жовтня 2013 року № 1391 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження на замовлення ОСОБА_3 щодо варіантів виділу їй із земельної ділянки площею 0,1461 га ділянки площею 0,09 га, при порівнянні конфігурації, площі, довжин меж та координат злому меж земельних ділянок, що містяться в державному акті на право приватної власності на землю, виданому ОСОБА_4, та в кадастровому плані земельної ділянки ОСОБА_3, встановлено подвійне врахування однієї і тієї ж частини земельної ділянки площею 449,58 кв. м (а. с. 160-166, т.1)

Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі ОСОБА_3 посилалася на те, що технічна документація на земельну ділянку виготовлена не була, оскільки частина її земельної ділянки передана ОСОБА_4 та ним виготовлено державний акт на земельну ділянку площею 0,0450 га за вказаною вище адресою.

Пункт 5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Земельного кодексу України 1990 року та ч. ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 Земельного кодексу УРСР 1990 року та ст. 143, ч. 10 ст. 149 Земельного кодексу України 2001 року.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1275цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами, та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили доводів позивачки щодо наявності права користування спірною земельною ділянкою, яке виникло у неї в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, та не оцінили надані нею докази у підтвердження вказаних обставин, а саме: договір оренди від 26 травня 1988 року, наказ радгоспу ім. Ватутіна від 20 червня 1988 року № 114, записи в погосподарській книзі за 1990-1993 року, тощо, а посилання судів на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2013 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, є неспроможними, оскільки у даній справі вирішується питання про визнання права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору, а тому ухвалені судами попередніх інстанцій рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович