Провадження № 2/521/205/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 листопада 2016 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Гуревського В.К.

за секретаря - Ардаковської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про стягнення боргу за договором позики, та після неодноразового уточнення своїх позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 528000,00 гривень, та сплачений судовий збір у розмірі 2580,0 гривень, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

ОСОБА_1 01 березня 2013 року в присутності свідків уклав договір позики у вигляді розписки з ОСОБА_2 на грошову суму у розмірі 20000,0 доларів США, що за НБУ станом на 30 березня 2015 року складає 528000,0 гривень. Між сторонами була досягнута домовленість, що ОСОБА_2 поверне борг до 01 березня 2014 року, що підтверджується розпискою від 01 березня 2013 року. Згідно договору позики від 01 березня 2013 року, ОСОБА_2 виконання свого зобов'язання гарантувала своїм нерухомим майном, що належить їй на праві приватної власності. У вказаний у розписці термін ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 грошову суму позики. У звязку з відмовою ОСОБА_2 повернути суму боргу або переоформити на ім'я ОСОБА_1 своє нерухоме майно, що оцінюється у таку ж суму, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_3 надав до суду заперечення на позов ОСОБА_1 та після неодноразових уточнень зазначив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли 01 березня 2013 року на підставі договору позики у вигляді розписки на грошову суму у розмірі 20000,00 доларів США.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 гарантувала повернення боргу своїм нерухомим майном, яке належить її на праві приватної власності. На підтвердження права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 копію договору дарування. В даному випадку пред'явлення позову про стягнення боргу до співвідповідача є безпідставним.

ОСОБА_3 не знав про існування договору позики у вигляді розписки, а отже і згоди на його укладання не давав. Про існування даної розписки та про те, що його на той момент дружина позичала кошти, дізнався лише з матеріалів судової справи.

Договір позики, укладений 01 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, у вигляді розписки, виходить за межі дрібного побутового, а також укладений в період коли ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі та не перебували в фактичних шлюбних відносинах. В даному випадку, відповідно до ч. З ст. 65 СК України, на укладання вказаного договору позики у вигляді розписки потрібна обов'язкова згода ОСОБА_3. В матеріалах справи така згода відсутня, тобто ОСОБА_3 не є стороною договору позики. А також в розписці не вказано на які потреби ОСОБА_2 позичає грошові кошти.

15 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину у зв'язку з навчанням за кордоном (цивільна справа № 521/12674/14-ц).

В позовній заяві про стягнення аліментів на дитину у зв'язку з навчанням за кордоном, ОСОБА_2 вказує, що «починаючи з 2013 року наші шлюбні відносини з відповідачем припинені, в зв'язку з чим ми стали проживати окремо друг від друга».

В березні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до органів МВС із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3, який зі своїм знайомим ОСОБА_4 нібито вчинив крадіжку її майна. По даній заяві слідчим було проведено перевірку та 31 липня 2013 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Факт звернення ОСОБА_2 до органів МВС в березні 2013 року вказує на те, що з грудня 2012 року шлюбні відносини з співвідповідачем припинені, в зв'язку з чим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали проживати окремо. Тобто, на дату написання розписки (01 березня 2013 року) шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було, та вони проживали окремо.

В своєму поясненні представник ОСОБА_2, зазначає, що «твердження ОСОБА_3 про те, що станом на 01 березня 2013 року він не перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 не відповідає фактичним обставинам та суперечить судовому рішенню».

Однак таке не відповідає дійсності, так як в судовому рішенні взагалі відсутнє поняття фактичних шлюбних відносин та коли були припиненні шлюбні відносини, викладене в ньому стосується тільки розірвання шлюбу. Тобто обставини викладені в судовому рішенні не є належними доказами, що прямо протирічить ст. ст. 57, 61 ЦПК України.

Приблизно з 2012 року по середину літа 2013 року ОСОБА_3 постійно проживав в Пантелеїмонівському монастирі в келії (м. Одеса). Приблизно з середини літа 2013 року по теперішній час ОСОБА_3 проживає в приватному будинку, за адресою: м. Одеса, вул. Степна, 7, будинок 43. Будинок належить ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання.

В своєму поясненні представник ОСОБА_2, зазначає, що «не відповідають дійсності і твердження відповідача про те, що в матеріалах справи не має доказів того, що грошові кошти, які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 по договору позики від 01 березня 2013 року, були використані в інтересах сім'ї.». А також представник ОСОБА_2 просить долучити до матеріалів справи копії довідок про розмір плати за проживання дочки в інтернаті з перекладом. В даному випадку належними доказами є квитанції, банківські виписки, тощо які підтверджують факт передачі грошей на утримання дочки. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтвердили факт передачі грошей на утримання дочки.

Судовим рішенням (цивільна справа № 521/12674/14-ц) стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6, на утримання повнолітньої дочки аліменти в розмірі 3000,0 гривень щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року по 13 липня 2017 року.

Судовим рішенням (цивільна справа № 521/12674/14-ц) ОСОБА_2 було відмовлено в задоволені позовних вимог.

За період з травня 2015 року по лютий 2016 року ОСОБА_3 перерахував дочці грошові кошти в сумі 11050,0 доларів США, це підтверджується довідкою про плавання та виписками про перерахування коштів на ім'я ОСОБА_7.

Чинним законодавством (главою 16 СК України) прямо не передбачено можливість стягнення додаткових витрат на утримання повнолітніх дочки/сина, які продовжують навчання.

ОСОБА_2 позовні вимоги визнала. Крім того, надала до суду пояснення на заперечення на позов ОСОБА_3 та зазначила, що в запереченнях на позов ОСОБА_3 посилається на те, що на час укладення договору позики (01 березня 2013 року) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «перебували в зареєстрованому шлюбі та не перебували у фактичних шлюбних відносинах». Це твердження не відповідає дійсності та не підтверджено жодними доказами.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2015 року (справа № 521/4194/15). В рішенні суду не вказано з якого часу сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. Суд вказав лише про те, що «подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'я і шлюбу неможливе, суперечить інтересам сторін». За таких обставин твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що станом на 01 березня 2013 року він не перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 не відповідає фактичним обставинам та суперечить судовому рішенню.

Не відповідають дійсності і твердження ОСОБА_3 про те, що в матеріалах справи немає доказів того, що грошові кошти, які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 за договором позики від 01 березня 2013 року, були використані в інтересах сім'ї.

У подружжя ОСОБА_2 є дитина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку із інцидентом, який стався під час навчання доньки в гімназії №5 м. Одеси, та пов'язаною з цим інцидентом неможливістю продовження навчання в м. Одесі, з червня 2010 року донька навчається у Федеративній республіці Німеччина у Католицькому інтернаті для дівчат та хлопчиків. Плата за навчання в інтернаті не стягується, але необхідно сплачувати витрати на проживання в інтернаті, які відповідно до довідок, виданих інтернатом, склали: - з 30 вересня 2010 року до 31 грудня 2010 року 6400,0 Євро; - з 01 січня 2011 року до 31 грудня 2011 року 14000,0 Євро; - з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року 14400,0 Євро; - з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року 11200,0 Євро; - з 01 січня 2014 року до 08 липня 2014 року 4000,0 Євро.

Саме для забезпечення безперервного фінансування навчання доньки ОСОБА_2 вимушена була укласти договір позики з ОСОБА_1. Витрата грошей на оплату навчання дитини, яка не досягла 23 років, та з урахуванням встановленого законом обов'язку батьків здійснювати такі витрати, безумовно є використанням грошей на потреби сім'ї. Саме з цією метою ОСОБА_2 було укладено договір позики та саме на це було використано гроші, отримані за договором позики. За таких обставин посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_8 особисто повинна відповідати по цим зобов'язанням є хибними. Таким чином, по зобов'язанням, які випливають із укладеного ОСОБА_2 01 березня 2013 року договору позики з ОСОБА_1, відповідати повинні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких причин.

Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених письмових доказів.

01 березня 2013 року відповідач ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 20000,0 доларів США, про що свідчить розписка від 01 березня 2013 року.

Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов'язання повернути одержану позику готівкою шляхом передачі позикодавцю грошової суми позики до 01 березня 2014 року.

Згідно умови розписки від 01 березня 2013 року, ОСОБА_2 виконання свого зобов'язання гарантувала своїм нерухомим майном, що належить їй на праві приватної власності.

У вказаний у розписці термін ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 грошову суму позики.

Факт передачі грошових коштів ОСОБА_2 та її обов'язок повернути їх підтверджується розпискою від 01 березня 2013 року.

Однак, у порушення прийнятих на себе зобов'язань до 01 березня 2013 року ОСОБА_2 не повернула суми позики. На вимогу позивача про повернення позики ОСОБА_2 відповідала йому відмовою.

01 квітня 2014 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення суми боргу, в якій запропонував ОСОБА_2 повернути йому борг у сумі 20000,0 доларів США в строк до 01 травня 2014 року, а у випадку не повернення суми боргу у повному обсязі, він буде вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та стягнути суму боргу з відсотками за не виконання зобовязання у відповідності з умовами договору позики від 01 березня 2013 року та згідно ст. ст. 536, 611, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, а також буде змушений звернути стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Судом встановлено, що 15 жовтня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, зареєстрований у Першому Малиновському відділі державної РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 568.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії І-ЖД № 350196 батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, Відомості про батька були внесені в порядку ст. 229 СК України.

Згідно з нотаріально посвідченим перекладом довідки Колегії Йоганнеум Гімназії та Інтернату від 11 квітня 2014 року, повнолітня ОСОБА_7 закінчила 4-тижневий мовний курс у червні 2010 року, а потім була ученицею Гімназії Йоганнеум у період з 30 вересня 2010 року по 14 червня 2013 року. З 30 вересня 2010 року ОСОБА_7 мешкала в інтернаті. В межах отримання атестата про повну спеціальну середню освіту вона з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року проходила практику у фірмі «Інвентферанштальтер ГмбХ».

Згідно з нотаріально посвідченим перекладом листа від 04 вересня 2014 року ОСОБА_7 була зарахована до Західно-Саксонського університету Цвікау.

Відповідно до нотаріально посвідченого перекладу довідки від 02 вересня 2014 року з Управління у справах громадян м. Цвікау місце проживання ОСОБА_7 зареєстровано з 01 вересня 2014 року за адресою: Іннере Шнеєбергер Штрассе 23, квартира 518, 08056 Цвікау. Згідно з нотаріально посвідченим перекладом договору оренди № 468718 від 15 серпня 2014 року, з 01 вересня 2014 року кімнату за вище зазначеною адресою у студентському гуртожитку було надано у тимчасове користування ОСОБА_7 для проживання та навчання зі сплатою щомісячної оренди в розмірі 187 Євро.

В Малиновського районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року позов ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000,0 грн. щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року до 13 липня 2017 року. В іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Апеляційним судом Одеської області від 31 березня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року змінено в частині визначення розміру аліментів які підлягають стягненню з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2, на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши, що аліменти піддягають стягненню у розмірі 3000,0 грн. щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року до 13 липня 2017 року без урахування часу канікул. Право на утримання (стягнення аліментів) припиняється у разі припинення навчання. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку, за касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року.

Оскільки, з червня 2010 року, тобто під час перебування батьків у шлюбі, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у Федеративній республіці Німеччина у Католицькому інтернаті для дівчат та хлопчиків, та плата за навчання в інтернаті не стягується, але необхідно сплачувати витрати на проживання в інтернаті, які відповідно до довідок, виданих інтернатом, склали: - з 30 вересня 2010 року до 31 грудня 2010 року 6400,0 Євро; - з 01 січня 2011 року до 31 грудня 2011 року 14000,0 Євро; - з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року 14400,0 Євро; - з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року 11200,0 Євро; - з 01 січня 2014 року до 08 липня 2014 року 4000,0 Євро.

До суду не надано жодного доказу стосовно того, що батько дитини ОСОБА_3 з часу початку перебування дочки за кордоном (з вересня 2010 року), заперечував проти її навчання. Оплата з цього часу здійснювалася і це не заперечується відповідачем.

Судом встановлено, що саме для забезпечення безперервного фінансування навчання дочки ОСОБА_2 уклала договір позики з ОСОБА_1 та отримала у борг позику в розмірі 20000,0 доларів США, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Витрата грошей на оплату навчання дитини, яка не досягла 23 років, та з урахуванням встановленого законом обов'язку батьків здійснювати такі витрати, безумовно є використанням грошей на потреби сім'ї, а тому повернути боргу по цій розписці вона повинна разом з колишнім чоловіком - ОСОБА_3, оскільки кошти в позику отримувалися нею для сімї і використовувалися на навчання їх спільної дочки. Саме з цією метою ОСОБА_2 було укладено договір позики та саме на це було використано гроші, отримані за договором позики.

При вирішенні спору суд керувався положеннями ст. ст. 65, 73 СК України, ст. ст. 625, 1048, 1049, 1050, а також правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладено в її Постанові від 20 лютого 2013 року щодо усунення розбіжностей в застосуванні однієї і тієї самої норми права при стягненні позики з подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Суду не надано жодного доказу ОСОБА_3, що договір позики був укладений ОСОБА_2 не в інтересах сім'ї і одержане за договором не використано на її потреби.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором. Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі, коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За таких обставин суд має задовольнити вимоги позивача частково, стягнувши з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частках на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 01.03.2013 року у розмірі 511800,0 грн. (за курсом НБУ на день ухвалення рішення 1 дол. США = 25,59 грн.), судовий збір в сумі 2580,0 грн., на загальну суму: 514380,0 грн.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 65, 73, 141, 199 СК України, ст. ст. 267, 526, 545, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України СУД

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частках на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 01.03.2013 року у розмірі 511800,0 (пятсот одинадцять тисяч вісімсот грн. (за курсом НБУ на день ухвалення рішення 1дол. США=25,59 грн.), судовий збір в сумі 2580,0 грн., на загальну суму: 514380,0 грн. (пятсот чотирнадцять тисяч триста вісімдесят грн.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ: Гуревський В.К.