Справа № 339/99/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1957/2016
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б. В. Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення індексу інфляції та процентів, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Болехівського міського суду від 09 серпня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач звернулася з даним позовом та після збільшення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь 83437,60 гривень індексу інфляції за час прострочення сплати боргу та 16470,88 гривень процентів у розмірі трьох відсотків річних від простроченої суми, а всього стягнути суму 99908, 48 гривень за невиконання грошового зобовязання.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що 25 вересня 2008 року позичила відповідачу 10000 доларів США. На підтвердження укладеного договору позичальник надав письмову розписку та зобовязувався повернути грошові кошти. У визначений термін ОСОБА_5 грошей не повернув, на вимогу про повернення боргу не реагував та ухилявся від виконання свого зобовязання.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_5 на її користь борг за даним договором позики та проценти за користування коштами на загальну суму 78861 гривень.

З часу набрання законної сили даного рішення суду, яке не виконане, до сьогоднішнього часу декілька разів змінювався курс гривні відносно долара США, відбувалась інфляція, відповідач боргові зобовязання не виконував, тому звернулася до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Рішенням Болехівського міського суду від 09 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник позивача подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник апелянта у скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд помилково зіслався на ст.257, пункти 3, 4 ст. 267 ЦК України, застосував строки позовної давності та незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення 3% річних від простроченої суми боргу.

При прийнятті рішення суд не врахував, що відповідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави, передбачені ст.ст.599,600,604-609 ЦК України, відповідно до яких зобовязання припиняється не були встановлені та не підтверджені жодним доказом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобовязання суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідач пересилав кошти у розмірі 100 гривень для погашення боргу останній раз 27 лютого 2012 року, тому для позивача строк позовної давності закінчився у лютому 2015 року, а ОСОБА_4 Б звернулась до суду з позовом 11 квітня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку.

Стосовно позовних вимог про стягнення індексу інфляції суд вважав, що позика надавалась у іноземній валюті, право на отримання інфляційних коштів може виникнути тільки коли позика мала місце у національній валюті, тому вимоги про стягнення інфляційних не підлягають до задоволення.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача зроблено без належного зясування обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Встановлено, що рішенням Болехівського міського суду від 10 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 27 вересня 2011 року, з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг за договором позики від 25.09.2008 року та проценти за користування коштами на загальну суму 78861,00 гривень (а.с.66-68).

З метою звернення даного рішення суду до виконання, 11 квітня 2011 року судом видано виконавчий лист №2-329. Постановами ВДВС Болехівського міського управління юстиції неодноразово 25 квітня 2011 року, 02 січня 2013 року, 08 вересня 2014 року відкривалися виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа, однак постановами ВДВС Болехівського МУЮ 10 грудня 2012року, 30 січня 2014 року, 30 вересня 2015 року повернуто ОСОБА_4 виконавчого документа без виконання, оскільки майна боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не було виявлено протягом року з дня оголошення розшуку (а.с.70-72,81)

28 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернулася з заявою про прийняття в/л за № 2-239 від 11 квітня 2011 року про стягнення з ОСОБА_5 боргу в сумі 80798,19 гривень і державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Ураховуючи зазначене та встановивши, що рішенням Болехівського міського суду від 10 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 27 вересня 2011 року, з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг за договором позики від 25 вересня 2008 року та проценти за користування коштами на загальну суму 78861,00 гривень і таке зобовязання зводиться до сплати грошей, тобто, є грошовим зобовязанням, є усі підстави для висновку про наявність між сторонами грошових зобовязань, які ОСОБА_5 не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Колегія суддів вважає, що у даній справі є усі складові для відповідальності відповідача, а саме: з рішення суду існує зобовязання між сторонами, таке зобовязання є грошовим і визначено у національній валюті, з вступом рішення у законну силу визначене зобовязання є простроченим і правовідносини з приводу прострочення зобовязання регулюються ст. 625 ЦК України.

Позивач вимагає відшкодування за прострочення грошового зобовязання присудженого їй у національній валюті, тому суд першої інстанції без належних правових підстав вважав, що оскільки позика у 2008 році проведена у іноземній валюті відсутні підстави у даному випадку для стягнення інфляційних коштів.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти передбачені статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що відповідачем і до часу ухвалення рішення зовсім не погашено заборгованість визначену рішенням суду та що рішення про стягнення заборгованості не припиняє обовязку його повного виконання, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції повинен був визначити суму індексу інфляції та 3 % річних у межах трирічного строку позовної давності починаючи від дня предявлення позову.

Враховуючи величину встановленого індексу інфляції та формулу розрахунку відсотків (79779,70 : 100 х 3 : 365 х 1096- кількість прострочених днів = 7186,73) колегія суддів вважає, що у межах строку позовної давності за прострочення виконання грошового зобовязання розмір індексу інфляції за період з квітня 2013 року по березень 2016 року повинен становити 29208, 86 гривень, а 3% річних за період з 11 квітня 2013 року по 11 квітня 2016 року становить 7186, 73 гривень.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 задоволити частково. Рішення Болехівського міського суду від 09 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення індексу інфляції та процентів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 29208,86 гривень індексу інфляції за період з квітня 2013 року по березень 2016 року, 7186,73 гривень - три проценти річних за період з 11 квітня 2013 року по 11 квітня 2016 року за прострочення виконання грошового зобовязання, 970, 27 гривень сплаченого судового збору.

Всього стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 37365,86 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Ю. Ковалюк

ОСОБА_6