Номер провадження: 22-ц/785/6611/16
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідача, ФГ «ОСОБА_5.», - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2016 року за позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_7, до Фермерського господарства «ОСОБА_5.» про визнання договору оренду землі недійсним,

в с т а н о в и л а:

25 грудня 2014 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,71 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2005 року. 01 вересня 2014 року він уклав з Фермерським господарством «Дінекс-Агро» договір оренди землі строком на 10 років. Однак в процесі державної реєстрації цього договору позивачу стало відомо про наявність договору оренди землі, нібито укладеного 04 січня 2011 року між позивачем та відповідачем ФГ «ОСОБА_5.», який він не укладав та не підписував у зв'язку з вадами здоров'я - відсутністю пальців обох рук та встановлення інвалідності І групи з 22 серпня 2003 року, що згідно із ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 203 ч.ч 1, 3, 215 ЦК України, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 04 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ФГ «ОСОБА_5.» (а.с. 2-6).

Представник відповідача, ФГ «ОСОБА_5, ОСОБА_8, проти позову заперечував та у своїх поясненнях зазначав, що позивачем не доведено в судовому засіданні те, що він не підписував договір оренди землі від 04 січня 2011 року.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 228-230).

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального і матеріального права, а саме, судом не враховано, що актом №277 огляду МСЕК від 12 серпня 2003 року встановлена відсутність у ОСОБА_3 функцій хапання і утримання в обох кінцівках рук у зв'язку відмороженням кистей та ампутацією пальців (а.с. 233-240).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, , пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідача, ФГ «ОСОБА_5.», - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами чч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,71 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території, Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2005 року.

04 січня 2011 року від імені ОСОБА_3 та ФГ «ОСОБА_5.» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки площею 2,71 га на строк 10 років та складений акт перенесення в натурі меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків та акт приймання-передачі (на місцевості) земельної ділянки (а.с. 52-60).

Згідно витягу з Реєстру вказаний договір землі, виданий 04 січня 2011 року, орендодавець (власник) ОСОБА_3 зареєстровано 01 листопада 2014 року (а.с. 39).

Висновком судово-медичної експертної комісії від 321 від 14 березня 2016 року, проведеної КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» встановлено, що згідно наданої медичної документації у ОСОБА_3 в лютому 2003 року було давгноставано відмороження кистей, з приводу чого 25 лютого 2003 року йому була проведена операція - некроектомія та ампутація пальців та у нього мається ампутаційні культі 1-5 пальців обох кистей на рівні основних та середніх фаланг з порушенням функцій захвату та утримання обох кистей. З приводу ампутації пальців обох кистей ОСОБА_3 12 серпня 2003 року МСЕК була встановлена І група інвалідності безстроково.

Відсутність медичних документів, які відображають стан здоров'я ОСОБА_3 з 2004 року по 2011 року, а також неможливість його огляду судово-медичною експертною комісією за участю лікаря-хірурга не дозволяють комісії встановити фізичну можливість здійснення ним рукописного тексту, запису, підпису на паперовому носії (а.с. 201-207).

За таких підстав, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем ОСОБА_3 не надано допустимих доказів у підтвердженні вчинення у договорі оренди земельної ділянки площею 2,71 га від 04 січня 2011 року строком на 10 років підпису не самим ОСОБА_3

Посилання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_9, в апеляційної скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що актом №277 огляду МСЕК від 12 серпня 2003 року встановлена відсутність у ОСОБА_3 функцій хапання і утримання в обох кінцівках рук у зв'язку відмороженням кистей та ампутацією пальців, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 14 вказаного закону зазначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 вказаного закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те що спірний договір оренди землі не укладався й він його не підписував.

Навпаки, з матеріалів справи, зокрема, копії акту перенесення в натуру меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 08 липня 2005 року (а.с. 12), копії договору оренди землі від 01 вересня 2014 року, укладеного між позивачем ОСОБА_3 та ФГ «Дінес-Агоро» (а.с. 14-15), акту приймання-передачі (на місцевості) земельної ділянки, переданої в короткострокову оренду ФГ «Дінекс-Агро» від 01 вересня 2014 року (а.с. 16), вбачається, що ці документи підписані особисто позивачем, що ним визнається.

Крім того, на протязі чотирьох років позивач отримував оренду плату за договором оренди землі від 04 січня 2011 року, що підтверджується наявними у справі відомостями про отримання позивачем орендної плати.

Спір між сторонами у справі виник у зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_10 уклав з ФГ «Дінес-Агро» договір оренди землі, не розірвавши попередній договір оренди, укладений 04 січня 2011 року з відповідачем у справі, що підтверджується наявними у справі документів справи №916/4288/14 за позовом ФГ «ОСОБА_5.» до ФК «Дінекс-Агро» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, у тому числі, земельною ділянкою площею 2,71 га, що належить позивачу ОСОБА_3, яка розглядається в господарському суді Одеської області (а.с. 20, 21-27).

Тому в матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази у підтверджені того, що позивач не підписував спірний договір оренди земельної ділянки, що йому належить.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач укладанням оспорюваного правочину порушив його права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засідання встановлено, що оспорюваний договір оренди землі укладений 04 січня 2011 року у відповідності до вимог закону й підстав для визнання його недійним за ст. ст. 203, 215 ЦК України немає, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й у ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький