Справа № 300/587/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі: Шукаль О. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області 04 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, де третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Воловецького РУЮ, про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на ? частину житлового будинку , скасування запису реєстрації права власності на нерухоме майно, -

встановила:

Позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з вищезазначеним позовом.

Позивачка у зміненому позові посилається на те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 вони побудували житловий будинок №161 в с. Розтока Воловецького району.

17 серпня 2005 року ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував житловий будинок №161 в с. Розтока Воловецького району своїй доньці ОСОБА_6.

Спірний житловий будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому розпорядження спільним майном подружжя повинно вчинятися за взаємною згодою, і, відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, згода на укладення спірного договору дарування має бути нотаріально посвідчена.

24 березня 2009 року ОСОБА_7 помер.

За час проживання у спірному будинку відповідачка по справі ставиться до позивачки зневажливо та виганяє з будинку.

Позивачка посилається на те, що їй, як дружині ОСОБА_7, не було відомо про укладення спірного договору на відчуження житлового будинку і про укладання цього спірного договору вона дізналася на початку 2015 року, коли про це її повідомила відповідачка та почала виганяти з будинку.

Позивачка стверджує, що вона не давала нотаріально посвідченої згоди своєму чоловікову ОСОБА_7 на укладення спірного договору дарування житлового будинку, набутого ними під час перебування у зареєстрованому шлюбові.

Позивачка вважає, що даний спірний будинок відноситься до спільної сумісної власності подружжя, а тому їй належить право власності на ? частину цього спірного житлового будинку.

Крім цього, позивачка вважає, що вона, як дружина померлого чоловіка ОСОБА_7, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину за чоловіком, оскільки проживала у цьому будинку, а тому цей спірний будинок належить їй у цілому.

Під час розгляду справи позивач, у порядку ст. 31 ЦПК України, подала заяву про зміну позовних вимог, в якій, посилаючись на зазначені у позовній заяві та зміненій заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 203, 229, 355, 368, 369, 370, 392, 717 ЦК України, остаточно просила у суді першої інстанції :

- визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування від 17 серпня 2005 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, житлового будинку №161 в с. Розтока Воловецького району Закарпатської області.

- визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними спорудами за №161 в с. Розтока Воловецького району Закарпатської області;

- припинити право власності ОСОБА_6 на житловий будинок з надвірними спорудами за №161 в с. Розтока Воловецького району Закарпатської області;

- скасувати запис реєстрації права власності на нерухоме майно, вчинений на підставі договору дарування, укладеного 17 серпня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про дарування житлового будинку з надвірними спорудами №161 в с. Розтока Воловецького району.

Рішенням Воловецького районного суду від 04 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_4 в інтересах позивачки ОСОБА_5 оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_5 не надавала згоди на укладення договору дарування їхнього єдиного житла, а відтак, ОСОБА_7 не мав повноважень на улкдаення спірного догвору. Висновок суду щодо надання згоди позивачкою на укладення правочину не відповідає обставинам справи.

Представник третьої особи Воловецької державної нотаріальної контори - державний нотаріус ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечила, пояснила, що договір дарування від 17.08.2005 року оформлений у відповідності до вимог чинного законодавства, в справі, заведеній нотаріальною конторою, наявна письмова згода ОСОБА_5 на дарування житлового будинку №161 в с.Розтока ОСОБА_6.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, що зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 за недоведеністю позовних вимог з підстав, передбачених ст. 65 СК України та ст. ст. 717,719, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка надала своєму чоловікові ОСОБА_7 нотаріально посвідчену заяву про згоду на укладення спірного договору дарування зазначеного житлового будинку.

Також, суд першої інстанції зазначав, що належними та допустимими доказами не доведено факту того, що її чоловік ОСОБА_7, укладаючи спірний договір, помилився щодо правової природи укладення договору дарування , оскільки вважав його договором довічного утримання.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Із матеріалів справи вбачається, що цей спірний договір дарування оспорила позивачка, яка не є стороною дарування, вважає, що порушено її право дружини на розпорядження житловим будинком, що є обєктом права спільної власності подружжя та порушені її спадкові права на цей будинок.

Відповідно до положення частини 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів , які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово . Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації , має бути нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 719 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Рішенням виконавчого комітету Розтоцької сільської ради за №15 від 15 грудня 2004 року „ Про оформлення права власності на житловий будинок оформлено право власності на житловий будинок с. Розтока №161 за ОСОБА_7.

Розтоцькою сільською радою Воловецького району від 16 грудня 2004 видано ОСОБА_7 свідоцтво на право власності на нерухоме майно на житловий будинок №161 у с. Розтока Воловецького району на житловий будинок загальною площею 52.83 кв. м. на підставі рішення цієї ради від 15 грудня 2004 року.

Відповідно до договору дарування від 17.08.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, ОСОБА_7 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_6 (обдарована) прийняла у дар житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами за номером 161 в с.Розтока Воловецького району Закарпатської області (а.с.7).

Відповідно до положень ст.65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

17.08.2005 року за реєстром №1288 державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 було засвідчено справжність підпису ОСОБА_5 на заяві про надання згоди своєму чоловікові- Зуб ОСОБА_10 на дарування житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами за №161 в с.Розтока Воловецького району, набутого ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, громадянці ОСОБА_6 (а.с.153).

Із тексту заяви позивачки по справі, поданої до суду від 27 серпня 2015 про закриття провадження у даній справі стверджується факт того, що вона визнавала факт того, що вона дійсно перебувала у нотаріуса у Воловецькій нотаріальній конторі при підписанні її чоловіком спірного договору дарування, і цей спірний договір дарування був підписаний за її згодою. Також зазначала, що на той час ніяких претензій до відповідачки не мала ( т.1, а.с. 38).

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що твердження позивача ОСОБА_5 про те, що вона не надавала згоди на дарування житлового будинку, набутого в шлюбі, ОСОБА_6 не відповідає фактичним обставинам справи та письмовим доказам, наданим суду.

Позивачка стверджує, що її чоловік ОСОБА_7 при укладенні договору дарування помилився щодо правової природи договору, оскільки вважав його договором довічного утримання, проте, з розяснень, викладених відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочину недійсним», правочин, згідно ст. 229 ЦК України, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В порушення цих вимог закону позивачка не довела суду обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог. Твердження позивачки голослівні і нічим не підтверджені.

На думку колегії суддів зміст договору дарування не суперечить законодавству та моральним засадам суспільства, сторони, які його вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, форма правочину відповідає вимогам закону, він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і при нотаріальному посвідченні даного договору ніяких заборон на відчуження будинку не було.

Позивачка стверджує, що її чоловік ОСОБА_7 при укладенні договору дарування помилився щодо правової природи договору, оскільки вважав його договором довічного утримання. Проте, з розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", зокрема в п.26 вбачається, що оскаржувати дійсність правочину з цих підстав може лише сторона такого правочину, якою позивачка не являється. Також додатково дане твердження спростовується як самим договором дарування, підписаним ОСОБА_7 17.08.2005 року, так і витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ДВПТІ по Воловецькому району за зверненням ОСОБА_7, де у примітці зазначено "для дарування" (а.с.157). Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що при укладені оскаржуваного договору дарування сторонами дотримані всі зазначені вимоги законодавства (щодо форми, умов, змісту, нотаріального посвідчення, реєстрації, надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя). Також, підстави, які зазначаються позивачем (її представником) в позові (уточненій позовній заяві) не знаходять свого підтвердження в суді, тому в задоволенні позову в визнання договору дарування недійсним слід відмовити.

Крім цього, встановлено, що договір дарування був укладений сторонами 17 серпня 2005 року, а позивачка звернулася в суд про скасування договору лише 14 липня 2015 року, тобто майже через 10 років. Однак, позивачем клопотання про поновлення строку позовної давності заявлено не було.

Позивачка пропустила строк позовної давності у межах якого могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, проте в даному випадку це юридичного значення не має із-за недоведеності позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надавала згоди на укладення договору дарування їх єдиного житлового будинку, та те, що у нотаріальній справі по договору дарування міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 про надання згоди чоловікові ОСОБА_7 на укладення спірного договору дарування, однак при огляді цієї заяви є очевидною несхожість підпису позивача на вказаній заяві з її ж підписами, які містяться у інших документах. Однак, судом першої інстанції не проведено відповідної експертизи, а тому, висновок про встановлення факту надання нотаріально посвідченої згоди не відповідає матеріалам справи.

У рамках кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, було проведено почеркознавчу експертизу на вирішення експертизи постановлено питання, чи виконаний підпис в договорі дарування ОСОБА_5, чи виконаний він іншою особою, і висновком експерта від 3 жовтня 2016 року №4/250 стверджено - що підпис у графі „ Дарувальник у договорі дарування від 17 серпня 2005 року виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Однак, судова колегія не бере цей висновок експерта до уваги та відхиляє, оскільки позивачка не є стороною цього договору дарування, і вона цей довір від 17 серпня 2005 року не підписувала. Позивачка по справі фактично підписувала нотаріально посвідчену заяву від 17 серпня 2005 року про надання згоди на укладання цього договору дарування.

Суд апеляційної інстанції, відповідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснив представникові позивача їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою перевірки підпису позивачки на заяві від 17 серпня 2005 року, однак від них такого клопотання заявлено у суді апеляційної інстанції не було.

За таких обставин, судова колегія вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи і не мають правого значення, а тому підлягають відхиленню з вище значених підстав.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 04 березня 2016 року -залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Судді: