ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про захист прав споживача,за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 28 листопада 2011 року між нею та публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» (далі - ПАТ «Акцент Банк») було укладено договір № ANE4CC9EYA3354, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у розмірі 14 000 грн зі сплатою за користування кредитом 0,12 % річних терміном до 25 липня 2014 року. Зміст кредитного договору складається із заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (далі - Умови) та Тарифів. Позивач вважає умови кредитного договору несправедливими і такими, що не можна вважати складовою частиною укладеного договору, оскільки під час підписання заяви на укладання договору їй надавали інші умови, які містили інші умови. Посилаючись на викладене та, керуючись ст. ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачі», позивач з урахуванням уточнень просила суд визнати недійсними п. п. 5. 1, 5. 3 Умов та що ці Умови не є складовою частиною вказаного договору.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року, в позові відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили із того, що підписавши Заяву про надання кредиту позичальник погодилася з тим, що така Заява з Умовами і Тарифами складає між нею і банком кредитний договір. Крім того, позивач була ознайомлена і погодилася з Умовами, які після укладення спірного договору нею визнавалися та виконувалися.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються із нормами процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Судами встановлено, що 28 липня 2011 року між ПАТ «Акцент Банк» та ОСОБА_3 укладено договір № ANE4CC9EYA3354, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 14 000 грн зі сплатою 0,12 % річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 25 липня 2014 року.

Згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору він складається із заяви позичальника, Умов і Тарифів.

Зі змісту заяви на отримання кредиту вбачається, що позичальник ознайомлена з Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, про що засвідчив своїм підписом (а. с. 99).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з п. 5.1, 5.3 Умов при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п. п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 1,25 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки платежу. При порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + % від суми заборгованості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відповідно до положень ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України правильно визначившись із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, застосувавши до правовідносин, які склались між сторонами ст. ст. 526, 611, 1048, 1049 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підписавши заяву позичальника, будучи ознайомлена з детальними умовами обраного типу кредитування, зокрема, і з інформацією щодо розміру пені і штрафів, про що свідчить її підпис, ОСОБА_3 виявила свою волю на виникнення кредитних правовідносин, при цьому, підстави для визнання кредитного договору недійсним у зв'язку із порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Суди також правильно вважали, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять укладений між банком та позивачем договір про надання банківських послуг та, врахувавши надання банком кредиту на платіжну картку, яким позивач користувалась, погашала кредит та проценти, що вказує на визнання нею договору та заборгованості за ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що при розгляді справи допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик