Справа № 343/1499/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1793/2014
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Соколовського В.М.

секретаря Драганчук У.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що він 10 серпня 2010 року позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 112 000 доларів США, які останній зобов»язувався повернути у період з 10 вересня 2010 року по 10 липня 2011 року згідно графіку проплат по поверненню боргу, про що видав відповідні розписки.

В зазначений строк відповідач свої зобов»язання по поверненню боргу не виконав.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 112 000 дол. США та перерахувати суму стягнення в національній валюті відповідно до поточного курсу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість на виконання грошового зобов»язання по договору позики від 10 серпня 2010 року в сумі 3 437 440 грн. 43 коп., з яких 3 025 624 грн. основний борг та 411 816,43 грн. - три проценти річних.

Вирішено питання судових витрат.

На дане рішення відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що договір позики між ним та позивачем ніколи не укладався, кошти в розмірі 112 00 дол. США він не отримував, тобто сам факт передачі йому грошових коштів відсутній.

Долучені до матеріалів справи розписки про наявність у нього обов»язку щодо повернення боргу були дані ним на вимогу позивача, як спроба забезпечити своєчасну сплату орендної плати по укладеному 10.08.2010 року договору оренди кафе-шашличної розташованої в Київській області. Орендодавцем по цьому договору виступали ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ» одним із засновників цього господарського товариства був ОСОБА_4 Позивач, для гарантування у власних інтересах сплати коштів орендарем, яким виступало (ТОВ «АБУ-ДАБІ) та в діяльності якого він був зацікавлений, попередньо 10.08.2010 року отримав від нього розписки, які в подальшому використані ОСОБА_4 для стягнення з нього коштів, і помилково кваліфіковані судом першої інстанції, як підтвердження договору позики. По суті змісту кожної з розписок, які підготував сам позивач слідує те, що він зобов»язувався повернути борг в сумі 13 500 дол. США до 10 числа слідуючого місяця. Усі розписки підписані ним одночасно у той самий день. Тобто, у такий спосіб ОСОБА_2 хотів використати його як поручителя фізичну особу по договору оренди, що укладався між двома юридичними особами і носив характер господарських правовідносин.

Згодом даний договір оренди між господарюючими суб»єктами був розірваний і правовідносини припинились. Дані ним розписки залишились у позивача.

Апелянт зазначив, що жодних відносин позики у нього з позивачем не виникало. Усі зобов»язання по вищевказаному договору оренди виконувались до часу його припинення. Договір поруки на виконання якого підписувались наявні в справі розписки так і не був укладений, він його не підписував, відповідно не виникли ані відносини поруки та немає самого боргу по такому договору.

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, тому апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Апелянт ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 на неодноразові виклики в судові засідання апеляційної інстанції не з»явився, натомість надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку що зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмових розписок від 10 серпня 2010 року відповідач ОСОБА_3 зобов»язався повернути ОСОБА_2: борг в сумі 13 500 дол. США до 10.05.2011 року, борг в сумі 13 500 дол. США до 10.06.2011 року, борг в сумі 2 000 дол. США до 10.07.2011 року (а.с. 23); борг в сумі 8 500 дол. США до 10.01.2011 року, борг в сумі 13 500 дол. США до 10.02.2011 року, борг в сумі 13 500 дол. США до 10.03.2011 року, борг в сумі 13 500 дол. США до 10.04.2011 року (а.с.24), борг в сумі 8 500 дол. США до 10.09.2010 року, борг в сумі 8 500 дол. США до 10.10.2010 року, борг в сумі 8 500 дол. США до 10.11.2010 року, борг в сумі 8 500 дол. США до 10.12.2010 року (а.с.25).

Дані розписки власноручно підписані відповідачем ОСОБА_3, про що не заперечив сам відповідач.

Відповідач зобов»язувався повернути борг у період з 10.09.2010 року по 10.08.2011 року згідно з графіку проплат по відшкодуванню боргу, котрий підписаний обома сторонами 10.08.2010 року (а.с.26)

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 після спливу терміну повернення позики двічі звертався з письмовою вимогою до відповідача про повернення боргу, а саме: 31.07.2012 року та 30.10.2012 року (а.с.10,11).

У вказаний термін відповідач борг не повернув.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, згідно вимог ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Апелянт заперечуючи факт наявності боргових зобов»язань перед ОСОБА_2, посилався на те, що розписки видавались як гарантія виконання договірних (орендних) зобов»язань між суб»єктами господарювання, таким чином позивач намагався забезпечити сплату оренди по укладеному 10.08.2010 року договору оренди кафе-шашличної розташованої в Київській області. Орендодавцем по цьому договору виступало ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ» одним із засновників цього господарського товариства був ОСОБА_4 Позивач, для гарантування у власних інтересах сплати коштів орендарем, яким виступало (ТОВ «АБУ-ДАБІ») ) та в діяльності якого він (Манюх) був зацікавлений, попередньо 10.08.2010 року отримав від нього розписки, які в подальшому використані ОСОБА_4 для стягнення з нього коштів, і помилково кваліфіковані судом першої інстанції, як підтвердження договору позики.

На підтвердження своїх заперечень апелянтом представлено договір оренди майна, із якого вбачається, що 10.08.2010 року між ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ», в особі директора ОСОБА_6 ( орендодавець) та ТОВ «АБУ-ДАБІ» в особі власника ОСОБА_7 (орендар) укладеного договір оренди майна, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення кафе-шашличної, розташованого на земельній ділянці площею 0,6 га за адресою Київська область, Обухівський район, село Підгірці, вул. Лісова, 192, загальною площею 770,3 кв.м., а також комплект технологічного і кухонного обладнання, посуду та меблів.

Відповідно до положень п.3.1 3.2 орендар за користування орендованим майном сплачує орендодавцю орендну плату, розмір якої становить 12000 грн. за кожний місяць оренди.

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів його господарської діяльності щомісячно до 5 числа поточного місяця.

Орендна плата сплачується орендарем у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця (а.с.41-42).

Встановлено, що ОСОБА_2 являється одним із засновників ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ», розмір внеску якого до статутного фонду складає 629583 грн (а.с.43-44).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_7 являється засновником ТОВ «АБУ-ДАБІ», розмір його внеску до статутного фонду складає 1000 грн. (а.с.171-173).

Натомість апелянт ОСОБА_3, посилаючись на його зацікавленість в діяльності ТОВ «АБУ-ДАБІ», не представив суду належних доказів з цього приводу.

Згідно змісту розписок від 10.08.2010 року , ОСОБА_3 зобов»язувався повертати ОСОБА_2 щомісячно борг у визначеній сумі, розписки містить виключно підпис ОСОБА_3, а тому за умови що такі платежі повинні були здійснюються як орендна плата, про це мало бути зазначено в тексті розписок, натомість ОСОБА_3 в розписках зобов»язався повернути борг, не вказавши за наявності яких обставин у нього виник такий борг.

Доводи апелянта про те, що всі зобов»язання за договором оренди виконувались ним до його припинення не заслуговують на увагу, оскільки суду не представлено жодних письмових доказів розірвання чи припинення договору оренди кафе.

Не знайшли свого підтвердження пояснення апелянта в апеляційній інстанції про те, що ним окрім орендної плати за договором оренди майна в сумі 12000 грн. здійснювались платежі орендної плати відповідно до розписок від 10.08.2010 року до часу закриття кафе-шашличної, оскільки відсутні розписки про отримання такої плати як ОСОБА_2 чи іншими засновниками ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ» та його директором.

Крім того, не зважаючи на закриття кафе-шашличної та припинення зі слів апелянта договору оренди майна даного кафе, ОСОБА_3 в засіданні апеляційного суду ствердив, що повернення розписок від ОСОБА_2 не вимагав.

Колегія суддів приходить до висновку, що не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що наявні в справі розписки підписані ним на виконання договору поруки - як спроби забезпечити своєчасну оплату орендної плати за договором оренди майна від 10.08.2010 року, оскільки відповідно до розписок, ОСОБА_3 зобов»язувався повертати щомісячно на протязі року борг в розмірі від 2000 доларів США до 13500 доларів США, що значно перевищує розмір орендної плати кафе за договором оренди в розмірі 12000 грн. щомісячно.

Подані апелянтом письмові докази на підтвердження придбання товару та виконання інших робіт, а також чорнові записи щодо витрат на заробітну плату персоналу ТОВ «АБУ-ДАБІ» не можуть слугувати доказами того, що між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 не існує боргових зобов»язань за поданими розписками.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, апелянтом не представлено суду достатньо доказів того, що правовідносини, які виникли між ним та позивачем стосуються забезпечення сплати орендної плати, а не боргових зобов»язань.

Згідно ст.ст.526, 1049 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Посилання апелянта на те, що вимоги ОСОБА_2 про поверненню боргу направлені виключно на неправомірне заволодіння його особистими коштами не заслуговують на увагу, оскільки апелянт з цього приводу не подав суду належних доказів.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам в справі та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_8