Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2515/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Шепетько В. І.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

07.12.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Франко В.А., Чорнобривець О.С.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.02.2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до якого відповідачем отримані кошти в сумі 147250 грн. у безоплатне користування терміном до 07.04.2014 року.

Станом на 25.05.2016 року вказана сума не повернута.

Позивач зазначив, що 19.04.2016 року відповідачу був направлений лист про необхідність погашення заборгованості, однак до теперішнього часу відповіді не має.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 06.02.2014 року, яка становить 1 403 591,03 грн., з яких: 147 259 грн. сума основного боргу, 99 835,50 грн. сума індексу інфляції, 9 428,03 грн. - 3% річних, 1 147 077,50 грн. - пеня за несвоєчасне повернення боргу.

В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 06.02.2014 року, яка становить 1526813,06грн., з яких: 147 259 грн. сума основного боргу, 99 835,50 грн. сума індексу інфляції, 10432,56 грн. - 3% річних, 1269295 грн. - пеня за несвоєчасне повернення боргу.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що 06.02.2014 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 147 250 грн. у безоплатне користування терміном до 07.04.2014 року.

Згідно п.4 договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу грошову суму, відповідно до статті 625 ЦК України, несплачену в строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент за кожен день простроченої суми.

Згідно п.15 Договору, сторони у порядку, передбаченому ст.259 ЦК України, домовились, що строк позовної давності за всіма зобов'язаннями позичальника, які випливають з цього договору, становить 10 років (а.с.8-9).

У встановлений строк відповідач не повернув позивачеві отриману в позику суму та не виконав зобов'язання, визначені п.4 вказаного договору, на лист із вимогою виконати своє зобов'язання належним чином не відреагував (а.с.10).

Відповідач не оспорює факт укладення договору позики та факт отримання грошових коштів, тому ці обставини судом визнаються доведеними.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Також ч.1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.

За договором позики від 06.02.2014 року проценти не встановлювались.

Водночас формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Крім цього, в п.1 договору закріплено, що позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму отриманих грошових коштів без нарахування процентів до 07.04.2014 року, й вказане зобов'язання відповідач не виконав.

Розрахунок індексації основного боргу з урахуванням інфляції та 3% річних є правильним і справедливим, оскільки складений у відповідності із законом і не спростований відповідачем шляхом представлення альтернативного розрахунку.

Суд визнає право сторін договору позики за взаємною домовленістю, у відповідності із ст.259 ЦК України збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність, у зв'язку з чим розмір пені - 1 094 067,60 грн., розрахований за період з 08.04.2014 року за 779 днів, фактично є правильним.

В той же час, суд першої інстанції застосував правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14, згідно якої суд має право самостійно зменшити розмір неустойки за умови, що останній значно перевищує суму збитків.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки визначений розмір пені значно перевищує суму основного боргу, (разом із нарахованою індексацією та 3% річних), то в цьому випадку суд вправі з власної ініціативи зменшити розмір пені, застосувавши положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В апеляційній скарзі зазначається, суд зменшуючи розмір неустойки не дослідив, які збитки понесені позивачем у зв'язку із зміною економічної ситуації, яка має істотне значення.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з чим погодилась і колегія суддів, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 06.02.2014 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 147 250 грн. у безоплатне користування терміном до 07.04.2014 року.

Відповідач свої зобов'язання за борговими зобов'язаннями не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові № 6-37цс15 від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, зокрема про те, що звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. У разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України.

Проте у разі, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 3 вересня 2014 року № 6-100цс14 та від 4 листопада 2015 року № 6-1120цс15, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції встановивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання, правильно вирішив питання про застосування до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмір пені.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: