10.03.2016 Єдиний унікальний номер 205/7293/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Я.О. Сахончик

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплопостачання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10 жовтня 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що відповідачі проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, користуються послугами теплопостачання, однак оплату за надані позивачем послуги не здійснюють, незважаючи на неодноразові нагадування. У зв'язку із цим позивач був змушений звернутися до суду і просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по оплаті за послуги теплопостачання за період з 15.10.2002 року по 01.02.2016 року в сумі 5000 грн. та судові витрати.

Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Від відповідачів надійшли письмові заяви з проханням слухати справу у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачі користуються послугами з теплопостачання, ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем, на неї відкритий особовий рахунок № 860035, відповідачі повинні сплачувати надані послуги до 10-числа місяця наступного за розрахунковим. Через несплату рахунків за послуги теплопостачання у відповідачів за період з15.10.2002 року по 01.02.2016 року виникла заборгованість в сумі 5000 грн. (а.с.47-53).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги, - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги.

Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування житлових будинків і гуртожитків, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 68 ЖК України, п. 33 «Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою КМУ від 30.12.1997 року № 1497, наймач зобовязаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги, а споживачі зобов'язані своєчасно, в установлений термін оплачувати надані послуги.

Як встановлено із матеріалів справи 06 липня 2015 року позивач звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, проте ухвалою суду від 08 липня 2015 року йому було відмовлено у видачі судового наказу з огляду на пропущення строків позовної давності (а.с.26).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла довідатись про порушення свого права.

Встановлено, що відповідачі в період з лютого 2011 року по лютий 2016 року частково сплачували заборгованість за послуги теплопостачання та по теперішній час відповідачі здійснюють оплату за надання послуг з постачання теплової енергії вчасно.

Таким чином, позивач просить стягнути заборгованість за період з 15.10.2002 року по 01.02.2016 року, при цьому не надає жодних доказів, які дії вчинялися позивачем щодо стягнення заборгованість за період з квітня 2005 по січень 2011 року, адже відповідачі за цей період заборгованість за послуги теплопостачання не сплачували взагалі, а з відповідним судовим наказом позивач звернувся лише у липні 2015 року.

Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за період з квітня 2005 по січень 2011 року, у звязку з пропуском строків позовної давності.

Стосовно періоду з15.10.2002 року по березень 2005 року та з лютого 2011 року по лютий 2016 року, то суд в цій частині відмовляє в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачами частково сплачувалася заборгованість, що підтверджується випискою з особового рахунку.

Враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 15-16, 257, 267 Цивільного кодексу України,, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплопостачання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова