Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/575/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 24 Доповідач Худяков А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Худякова А.М.

суддів: Товянської О.В.Микитюк О.Ю.

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 273920 грн. 69 коп., що в еквіваленті становить 13000 доларів США, отриманих на виконання зобов'язання (а.с. 77-78 том 1). Зазначив, що у квітні 2012 року він домовився з відповідачем про те, що останній придбає для нього за кордоном автомобіль та привезе машину на територію України. У присутності свідків він передав йому 13000 доларів США для здійснення покупки. Проте, відповідач договір не виконав, автомобіль не придбав та відмовляється повернути отримані кошти.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08.07.2015 року позов задоволено (а.с. 95-96 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 08.10.2015 року рішення місцевого суду змінено, виключено посилання суду на ст.ст. 1046, 1049 ЦК України (а.с. 144-145 т.1). У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 року вищевказані судові рішення скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 194-195 т.1).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у квітні 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про те, що останній придбає для позивача у ОСОБА_4 за кошти ОСОБА_1 автомобіль Мерседес Спринтер 315, 2007 року випуску. На виконання цієї домовленості позивач передав відповідачу у присутності свідка ОСОБА_5 13000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язався пригнати автомобіль та передати його ОСОБА_1

Автомобіль Мерседес Спринтер, який був придбаний для позивача, 01.05.2012 року затриманий на прикордонному дорожньому переході в м. Дорохуську у ОСОБА_4, а потім забезпечений у процесі, як речовий доказ (а.с. 60-63 т.1).

11.08.2012 року ОСОБА_2 написав розписку про те, що він 29.04.2012 року в с. Ярунь Новоград-Волинського району отримав 13000 доларів США від ОСОБА_1, які 30.04.2012 року в ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 на покупку автомобіля Мерседес Спрінтер 315, 2007 року випуску (а.с. 56 том 1). ОСОБА_3 в цей же день також написав розписку про те, що 30.04.2012 року він отримав від ОСОБА_2 13000 доларів США, за які придбав автомобіль Мерседес Спрінтер 315, 2007 року випуску (а.с. 10 том 1).

Вказані обставини, крім розписок, підтверджуються поясненнями сторін.

30.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області із заявою, в якій просив провести перевірку відносно незаконних дій ОСОБА_2, який взяв у нього 13000 доларів США на придбання автомобіля, та зобовязувався купити і передати у строк до 01.05.2012 року. Проте, зобовязання не виконав, автомобіль не придбав та відмовляється повернути гроші (а.с. 9 том 1).

З висновку Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області від 10.10.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для вирішення вищевказаного питання, оскільки між ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вбачається цивільно-правові відносини (а.с. 12-14 том 1).

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що постановою Новоград-Волинського міськрайонного відділу від 27.05.2016 року закрито кримінальне провадження № 0000337 у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, та наявністю між ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 цивільно-правового спору. Під час проведення перевірки заяви ОСОБА_2 було встановлено, що всі дії щодо пошуку і придбання транспортного засобу на території ОСОБА_4 здійснював ОСОБА_3 (а.с. 134-136 т.1). Із роздруківки телефонних дзвінків, здійснених з номерів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається (а.с. 138 том 1), що вони спілкувались 29.04.2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування між ним та ОСОБА_2 договірних зобов'язань, які випливають із договору купівлі-продажу, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статей 1000-1010 глави 68 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1000 ЦК України одна сторона (повірений), виступаючи від імені та за рахунок другої сторони (довірителя), вчиняє за його дорученням певні юридичні дії, на підставі яких у довірителя виникають права й обов'язки за правочином, учиненим повіреним.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному, вони мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Статтею 1007 ЦК України визначено, що довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Форма довіреності, яка видається довірителем повіреному на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення, повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 546 ЦК України, ч. 1 ст. 547 ЦК України).

Аналіз правових норм (ст.ст. 202-209, 237, 1000-1004 ЦК України) дає підстави для висновку, що залежно від ціни та виду правочину, який повірений уповноважений вчинити від імені довірителя, залежить і форма договору доручення.

Оскільки ОСОБА_1 посилався на те, що доручав відповідачу придбати для нього автомобіль (тобто фактично укласти договір купівлі-продажу автомобіля), який вчиняється у письмовій формі, та зважаючи на те, що договір доручення між сторонами не укладався, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність чітко визначених юридичних дій, які належить здійснити повіреному та недосягнутість між сторонами відповідної згоди. Зважаючи на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем докази про передачу коштів відповідачу, зокрема, розписка ОСОБА_2 від 11.08.2012 року, не свідчать про виникнення у останнього перед позивачем зобов'язань за договором доручення, а відтак правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді