БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/726/16, cправа № 361/8818/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» листопада 2016 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

при секретарі - Харченко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» про захист прав споживачів й визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір від 20 березня 2008 року № 1176 із додатками до нього, укладений між ним та відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» (правонаступник - публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК (далі - ПАТ «ФІДОБАНК») у зв'язку із тим, що цей правочин суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» й при його укладенні істотно порушені його права як споживача послуг банківської установи, зокрема його було введено в оману щодо ціни правочину, не повідомлено перед укладенням правочину про сукупну вартість кредиту, можливі варіанти його повернення, а також переваги й недоліки запропонованих схем кредитування, були приховані важливі умови кредитування, не повідомлено про річну відсоткову ставку, закладені дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, нарахування процентів, тощо.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги й просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ПАТ «ФІДОБАНК» - Окатий М.Г. просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи й дослідивши зібрані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» й ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1176 із додатками та доповненнями.

За умовами цього правочину банк надав позичальнику в кредит 48 000 доларів США на строк до 20 березня 2033 року. Річна база нарахування процентів - 360 днів у році. Сума початкового внеску - 76,7% вартості нерухомого майна, яка встановлена у договорі купівлі-продажу. Проценти за користування кредитом розраховуються та сплачуються за плаваючою відсотковою ставкою, яка розраховується як сума значення LIBOR та фіксованого відсотку, що складає 8,5 % річних. Значення LIBOR фіксується банком на дату договору та відповідає останньому значенню ставки LIBOR, зафіксованої Британською банківською асоціацією за 12-ти місячними міжбанківськими депозитами у відповідній валюті. У подальшому значення ставки LIBOR підлягає перегляду з періодичністю перегляду LIBOR та у дати перегляду LIBOR, визначені умовами договору. Фіксована ставка у цьому договорі не використовується. Періодичність перегляду LIBOR - щороку на дату перегляду LIBOR. Дата перегляду LIBOR - 20 березня кожного року, або у випадку, якщо вказана дата припадає не на банківський день - наступний за 20 березня банківський день. Нерухоме майно, що придбавається, - однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Відповідно статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтями 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною третьою пункту 7, частиною першою пункту 8, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 передбачено, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Дослідивши зібрані по справі докази, враховуючи спосіб захисту порушених прав, який обрав позивач ОСОБА_1, предмет та підстави позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у судовому засіданні позивачем не було доведено наявність фактів приховання, помилки, обману, несправедливих умов правочину, а також умисних дій іншого учасника кредитного договору в момент його вчинення стосовно фактів, які впливають на його укладення.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 212 - 215 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин