Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Громова І.Б. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 317/1619/14
24 листопада 2016 року Справа № 22ц/778/3711/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Спас О.В., Поляков О.З.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - Дядюшевої К.Є адвоката -

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року у справі за позовом Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1, Реєстраційної служби Запорізького району при Запорізькій районній державній адміністрації, треті особи - Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Обслуговуючий садівничий кооператив "Гриф-2006" про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та повернення її власнику, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Запорізька місцева прокуратура № 2 Запорізької області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1, Реєстраційної служби Запорізького району при Запорізькій районній державній, треті особи - Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Обслуговуючий садівничий кооператив "Гриф-2006" (далі-Кооператив) про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, витребування майна, стверджуючи на тому, що за розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51, на виконання якого, членам Кооперативу було передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК "Гриф-2006", зокрема ОСОБА_1 в районі пр.Радянський м.Запоріжжя передано у власність земельну ділянку № 18 площею 0,1000 га, для ведення садівництва та виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ 703041, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі. Згодом, розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 за постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року було скасовано та у апеляційній інстанції залишено без змін. За позицією прокурора, відповідач набув право власності на земельну ділянку в порушення норм ст.215 ЦК, ст.118,123 ЗК України, а тому спірний державний акт має бути визнаним недійсним, а земельна ділянка повернута власнику. Тому прокурор прохав позов задовольнити.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор прохав змінити правове обґрунтування підстав відмови у заявленому позову, зважаючи на те, що спірне розпорядження Запорізької районної державної адміністрації, за яким видано держаний акт про право власності на земельну ділянку та набуто відповідачем право власності на неї скасоване у касаційному порядку з ухваленням рішення про відмову у задоволені позову прокурора про визнання згаданого розпорядження незаконним.

Заслухавши прокурора, інших учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 3 ч.1 ст.307 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення. суду першої інстанції

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів в його неупередженості, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Статтею ст.213 ЦПК України обумовлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст.214 цього Кодексу йдеться, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Втім, згаданим вимогам рішення суду у частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог не відповідає з огляду на таке.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст.1 ЗК).

Як зазначено у ч. 2 та 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, зазначено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та постанові від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), які є обов'язковими для застосування усіма судами України.

Відповідно до ст.11, 31 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненнями фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними позовних вимог. Визначення предмета та підстав заявленого позову належить виключно позивачу.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 членам ОСК "Гриф-2006" було передано у власність земельні ділянки, розташовані на території Долинської сільської ради за межами населеного пункту, в тому числі, і відповідачу земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,1000 га.

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Проведеною за участю спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області перевіркою дотримання вимог земельного законодавства, за результатами якої складено акти від 04 січня 2012 року та від 28 березня 2014 року, встановлені порушення земельного законодавства при виділенні земельних ділянок на території Долинської сільської ради Запорізького району.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року, розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 03 березня 2007 року № 2/51 "Про безоплатну передачу громадянам членам ОСК "Гриф-2006" у власність земельних ділянок для ведення садівництва" скасовано.

За постановою Вищого адміністративного суду України від 21.05.2015 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116,118 ЗК України.

Саме з цих підстав суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову.

З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення підлягає зміні лише в частині правового обґрунтування відмови у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.303,307,309,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: