У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І,

Попович О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставнийдоговір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 19 544долари 80 центів США зі сплатою 10,56 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 19 березня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відповідач надав у заставу банку автомобіль «Opel Astra», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить йому на праві власності. Взяті на себе зобов'язання позичальник не виконав, узв'язку з чим станом на 19 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 986 доларів 69 центів США.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача предмет застави, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, звернути стягнення на предмет застави.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 20 березня 2008 року у розмірі 7 986 доларів 69 центів США, що є еквівалентом 126 189 грн 67 коп., вилучено у ОСОБА_3 та передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль «Opel Astra», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «Opel Astra», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за кредитно-заставним договором не виконав, що є підставою для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставнимдоговором. При цьому законом та умовами договору передбачено обов'язок відповідача передати предмет застави в заклад заставодержателя - ПАТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення, а розмір кредитної заборгованості визначено вірно.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 20 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 19 544 долари 80 центів США зі сплатою 10,56 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 19 березня 2015 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відповідач надав у заставу банку автомобіль «Opel Astra», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить йому на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитно-заставним договором станом на 19 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 7 986 доларів 69 центів США, що є еквівалентом 126 189 грн 67 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 712 доларів 70 центів США, заборгованість запроцентами в розмірі 328 доларів 18 центів США, заборгованість по комісії у розмірі 58 доларів 80 центів США, пеня у розмірі 1 491 долар 62 центаСША, штраф (фіксована частина) у розмірі 15 доларів 82 центиСША та штраф (процентна складова) у розмірі 379 доларів 57 центів США.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитно-заставного договору, а саме в розділі 14 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником зобов'язання, передбаченого пп. 6.2.2. - 6.2.4. даного договору, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки.

Крім того, у пп. 14.5. - 14.9. кредитно-заставного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф.

Відповідно до п. 14.10. кредитно-заставного договору сплата неустойки здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд на зазначені умови договору уваги не звернув та не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також у абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, щопеню та штраф визначено та обчислено у доларах США.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вони повинні обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

Разом з тим перш ніж звернути стягнення на предмет застави суд повинен чітко визначити розмір заборгованості згідно з умовами договору та вимогами законодавства.

Крім того, апеляційний суд не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що 19 листопада 2014 року працівниками банку незаконно та безпідставно було вилучено предмет застави, у зв'язку з чим його представником - ОСОБА_4, було подано заяву про кримінальне правопорушення з метою оголошення в розшук транспортного засобу, не встановив наявність предмету застави.

Таким чином, апеляційний суд зазначених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не врахував; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; перш ніж звернути стягнення на предмет застави не перевірив правильність визначеного розміру заборгованості за кредитно-заставним договором, не перевірив обґрунтованості нарахування пеній штрафу та нарахування їх у валюті США,у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Попович

В.А.Черненко