Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/801/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Баранець А. М.
Доповідач Мурашко С. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.06.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Мурашка С.І.

суддів - Бубличенко В.П., Кривохижі В.І.

за участі секретаря - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов'язання повернути трудову книжку та стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_4, поданими в її інтересах ОСОБА_5, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 18 лютого 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути з відповідача на його користь недостачу грошових коштів в сумі 19514,45 грн., а також судові витрати.

Зазначав, що 09.12.2013 року між ним та ОСОБА_3 укладено трудовий договір відповідно до якого відповідач була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів та зобов'язалася здійснювати продаж товарів відповідно до вказівок підприємця, якісно і чемно обслуговувати покупців, зберігати товарно - матеріальні цінності, нести матеріальну відповідальність.

23 березня 2015 року трудовий договір розірвано, відповідачка була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

При звільненні у магазині проведено інвентаризацію товару під час якої виявлено недостачу в сумі 19514,45 грн.

Вважає, що ОСОБА_3 відповідно до умов трудового договору відповідала за збереження товарно - матеріальних цінностей тому вказана сума завданих збитків підлягає стягненню з неї у судовому порядку.

ОСОБА_3, в інтересах якої діяв ОСОБА_5, звернулася до суду з зустрічним позовом до СПД ФОП ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.44) просила визнати відсутність її вини в утворенні боргу за матеріально-товарні цінності в сумі 19514,45 грн., визнати СПД ФОП ОСОБА_2 винним у порушенні трудового законодавства, зобов'язати його видати їй її трудову книжку, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 7095 грн. 06 коп., 3777 грн. 70 коп. заробітної плати та 20000грн. моральної шкоди.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року позов СПД ФОП ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь СПД ФОП ОСОБА_2 завдану недостачею шкоду в сумі 19514,45 грн. та 243,60 грн. судового збору.

Додатковим рішенням цього суду від 18 лютого 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 до СПД ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4, поданими в її інтересах ОСОБА_5, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову СПД ФОП ОСОБА_2 відмовити, а зустічний позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, підтримав апеляційні скарги з посиланням на викладені в них обставини, представник СПД ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційних скарг.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд згідно зі ст.214 ЦПК України зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявних обставин (фактів), яким обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги СПД ФОП ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача йому спричинена шкода у вигляді недостачі товарно-матеріальних цінностей в магазині «Тясмин на суму 19514,45 грн., яку у добровільному порядку відповідач відшкодувати відмовилась.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального права.

Матеріалами справи підтверджується, що 09 грудня 2013 року між СПД ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за яким відповідач зобов'язана виконувати обов'язки продавця продовольчих товарів, здійснювати продаж товарів відповідно до вказівок підприємця, якісно і чемно обслуговувати покупців, збереження товарно - матеріальних цінностей , нести матеріальну відповідальність.

Позивач зобов'язався оплачувати працю працівника у розмірі 610 грн. на місяць (0,5 % від тарифної ставки) (а.с.4).

На підставі Наказу №2 виданого СПД ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_3 з 23 березня 2015 року звільнено з роботи з посади продавця продовольчих та непродовольчих товарів за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.5 зв.).

Згідно товарино-грошового звіту станом на 15.03.2015 року встановлено борг людей по товару в магазині «Тясмин» в сумі 19514, 45 грн. (а.с.7).

Зі змісту заперечень на позовну заяву (а.с.19) та змісту зустрічної позовної заяви (з уточненнями) (а.с.20-21,43,44) вбачається, що ОСОБА_3 визнала наявність недостачі коштів в сумі 19514,45 грн. в магазині «Тясмин» де вона працювала продавцем, а тому відповідно до ч.1ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

У постанові від 26.11.2014 року, справа №6-139цс14, Верховний Суд України виклав правову позицію, що вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень статті 137 КЗпП України та положень статті 138 КЗпП України щодо обов'язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Суд першої інстанції залишив поза увагою зазначену правову позицію та не установив, які підстави покладання на працівника відповідальності за заподіяну шкоду та в якому розмірі працівник повинен нести матеріальну відповідальність.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема, ст. 134 КЗпПУпередбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135 1 цього Кодексуукладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні та інш.; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

В матеріалах справи відсутній письмовий договір укладений з ОСОБА_3 відповідно до ст.135-1 КзПП України про взяття нею на себе повної матеріальної відповідальності, про те, що такий договір не укладався не заперечував в судовому засіданні представник позивача, а доказів, що ОСОБА_3 отримувала товар під звіт, суду не надано, інших підстав передбачених законодавством про покладення на неї повної матеріальної відповідальності за шкоду не встановлено.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу, відпуску, перевезення або застосування у процесі виробництва, затверджений Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС № 447/24 від 28 грудня 1977 року.

Укладений між сторонами трудовий договір від 09 грудня 2013 року, де вказано, що працівник зобов'язаний нести матеріальну відповідальність, не є письмовим договором про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_3

Доводи позовних вимог та апеляційних скарг ОСОБА_3, що вона відпускала товар покупцям в борг за згодою позивача, належними та допустимими доказами не підтверджено.

З огляду на викладене ОСОБА_3 має нести матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду відповідно до ст.132 КЗпП України, в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, який обраховується відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно довідки пенсійного фонду (а.с.50) ОСОБА_3 нарахована заробітна плата за січень та лютий місяць 2015 року ( останні два місяці перед звільненням) в розмірі 1655,52 грн., тому враховуючи 40 робочих днів у вказаних місяцях, середньомісячний заробіток становить 827,76 грн. (1655,52:40=41,39х40=827,76).

Таким чином, неправильне застосування судом норм матеріального права відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2.

З ОСОБА_3 належить стягнути на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 827 грн. 76 коп. у відшкодування заподіяної шкоди.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав для їх задоволення немає.

ОСОБА_3 просила визнати відсутність її вини в утворенні боргу в магазині та визнати СПД ФОП ОСОБА_2 винним у порушенні трудового законодавства, однак у цивільному судочинстві встановлення судом вини іншої особи не може бути самостійним способом захисту цивільних прав та інтересів осіб.

В залежності від обставин справи та заявлених позовних вимог суд лише встановлює наявність чи відсутність вини відповідача та робить висновок про наявність чи відсутність підстав для покладання обов'язку на винну особу вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання СПД ФОП ОСОБА_2 видати їй її трудову книжку не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

За приписами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для справи і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не довела, що СПД ФОП ОСОБА_2 при прийнятті її на роботу отримав від неї трудову книжку та зберігає її в себе, а тому доводи позовної заяви та апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум,що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

ОСОБА_3 звільнена з роботи 23 березня 2015 року і згідно наданої в судовому засіданні відомості №3 від 23 березня 2015 року, при звільненні вона отримала 1014,45 грн., з яких 517,30 грн. заробітна плата за березень та 497,15 грн. компенсація за невикористану відпустку.

Наявними в матеріалах справи копіями видаткових касових ордерів (а.с.56-62), оригінали яких оглядалися судом першої інстанції, підтверджується отримання ОСОБА_3 заробітної плати з жовтня 2014 року по січень 2015 року.

Наданою відомістю на виплату грошей №2 від 05.03.2015 року наданої в суді апеляційної інстанції підтверджується виплата ОСОБА_3 заробітної плати за лютий 2015 року.

Так, як ОСОБА_3 належними та допустимим доказами не доведено факт невиплати їй заробітної плати та не розрахунку з нею при звільненні, а наведені вище видаткові касові ордера та платіжні відомості спростовують її доводи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_3 заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Оскільки не доведено факт порушення СПД ФОП ОСОБА_2 вимог трудового законодавства позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану в її інтересах ОСОБА_5, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року змінити в частині розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 827 грн. 76 коп. у відшкодування заподіяної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, поданої в її інтересах ОСОБА_5, на додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року відхилити.

Додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді В.П.Бубличенко В.І.Кривохижа