Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку та стягнення суми індексації, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом казенного підприємства «Південукргеологія» (далі - КП «Південукргеологія») від 1 жовтня 2012 року № 374-к він був переведений з посади головного геолога партії на посаду головного геолога регіонального центру геологічних досліджень.

Наказом відповідача від 7 квітня 2015 року № 44-к його було звільнено з посади головного геолога регіонального центру геологічних досліджень за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Однак при звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку. У зв'язку з цим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2015 року у справі № 201/11052/15ц було стягнуто на його користь з КП «Південукргеологія» заборгованість із заробітної плати у розмірі 55 790 грн 48 коп. за відпрацьований час, середній заробіток за час затримки розрахунку за період від звільнення по день розгляду справи судом у розмірі 11 266 грн 57 коп. та витрати за надання правової допомоги у сумі 500 грн, а всього 67 557 грн 05 коп.; у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року вищезазначене рішення суду першої інстанції було скасовано в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди та стягнуто з КП «Південукргеологія» на його користь 1 тис. грн на її відшкодування.

З урахуванням викладеного позивач просив стягнути на його користь Із КП «Південукргеологія» середній заробіток за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року включно у розмірі 6 438 грн 04 коп., індексацію заробітної плати за період з квітня 2015 року по лютий 2016 року включно у розмірі 10 091 грн 37 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що наказом КП «Південукргеологія» від 7 квітня 2015 року № 44-к ОСОБА_5 було звільнено з посади головного геолога регіонального центру геологічних досліджень за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 11).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2015 року у справі № 201/11052/15ц за позовом ОСОБА_5 до КП «Південукргеологія» стягнуто з останнього на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 55 790 грн 48 коп. за відпрацьований час, середній заробіток за час затримки розрахунку за період від звільнення по день розгляду справи судом у розмірі 11 266 грн 57 коп., витрати за надання правової допомоги у сумі 500 грн, а всього 67 557 грн 05 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 7-9).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди. Стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь ОСОБА_5 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди (а. с. 29-31).

Рішення набрали законної сили, однак на час розгляду справи в суді не виконані.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2015 рокута рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року не виконані, оскільки не було пред'явлено до виконання виконавчий лист, тобто не з вини відповідача, а тому позивач не має права вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки виконання вказаного судового рішення.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 та від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, зазначених вимог закону не врахували; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності вини відповідача у невиконанні судових рішень про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на користь позивача.

За таких обставин, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: