Справа № 570/626/16-ц
Номер провадження 2/570/529/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області, третя особа: ОСОБА_2 Миколайовичпро визнання недійсним та скасування в частині рішення сільської ради,

в с т а н о в и в :

покликаючись на порушення відповідачем її права власності, яке є непорушним, на земельну ділянку, що виразилося у виділенні її сторонній особі, позивач у поданій до суду 27 січня 2016 року заяві просить на підставі ст.ст.81, 116, 118, 121, 122 ЗК України визнати недійсним та скасувати п.п.5 п.1 рішення 30 сесії 6 скликання Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 302 від 07 травня 2015 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок» в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 орієнтовною площею 0.10 га за рахунок земель запасу Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області (сільськогосподарського призначення) для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що їй обґрунтовано виділено земельну ділянку під забудову в загальному розмірі 0.08 га станом на 1981 рік, тому повторне її виділення іншій особі є недопустимим. Оформлення права постійного користування або права власності відповідно до норм Земельного Кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні позивача, не мають обмеження в часі. Вилучення земельної ділянки у неї не проводилося, тому вважає, що набула право власності на земельну ділянку, яка була у її користуванні, шляхом безоплатної приватизації.

Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони не заперечують проти слухання справи у їх відсутність на підставі представлених доказів. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності учасників судового розгляду, які не з»явилися до суду та згідно ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник позивача подав письмові додаткові пояснення, відповідно до яких при вирішенні спору необхідно керуватися земельним законодавством, яке діяло і на час виникнення вказаних правовідносин, так і на даний час. Вважає, що оспорюване рішення прийняте з порушенням норм земельного законодавства та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Сільський голова як представник відповідача у поданих до суду письмових запереченнях просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки сільська рада діє у межах чинного законодавства України. Згідно ст.17 ЗК України 1990 року приватизувати можливо було лише ту земельну ділянку, яка попередньо надана у користування за встановленою процедурою. Позивач права землекористування не набула, межі земельної ділянки в натурі не встановлювались, тому підстав для безоплатної приватизації земельної ділянки не було.

Суд, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Рішенням виконкому Новоукраїнської сільської ради № 91 від 13 грудня 1979 року вказано, що позивачу відведено земельну ділянку під будівництво у с.Забороль площею 0.06 га.

Це рішення затверджене виконкомом Рівненської районної ради № 96 від 13 березня 1980 року та видано свідоцтво про забудову садиби у населених пунктах Української РСР.

17 червня1980 року затверджено Будівельний паспорт земельної ділянки та План земельної ділянки № 2-80.

04 листопада 1981 року позивач одружилася і отримала прізвище ОСОБА_1.

Рішенням зборів уповноважених колгоспу ім.Дзержинського Рівненського району від 12 листопада 1981 року дозволено будівництво будинку та виділено ще 0.02 га..

Земельною ділянкою позивач не користувалася, жодних будівельних робіт на ній не проводила, земельного податку не платила.

На підставі вказаних документів вона 30 липня 2015 року звернулася до відповідача із вимогою на підставі ч.1 ст.118 ЗК України передати їй у власність земельну ділянку площею 0.08 га, яка знаходиться у її користуванні.

Рішенням відповідача № 339 від 24 вересня 2015 року позивачу відмовлено в наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у зв»язку з відсутністю вільних земель запасу у відповідача.

12 листопада 2015 року позивач звернулася із заявою про скасування оскаржуваного рішення, оскільки просила приватизувати вже належну їй земельну ділянку.

Рішенням відповідача № 25 від 07 грудня 2015 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено, оскільки вказана у зверненні земельна ділянка на підставі п.п.5 п.1 рішення відповідача від 07 травня 2015 року № 302 оформляється для передачі у власність іншому громадянину.

Вказане рішенням нею було отримане 30 грудня 2015 року, з якого вона дізналася, що відповідачем надано дозвіл ОСОБА_2 третій особі по справі на розроблення проекту землеустрою, з чим вона категорично не погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції та ч.2 ст.1 Земельного кодексу право власності на землю є гарантованим, воно набувається і реалізується громадянами виключно згідно із законом.

Чч.2 ст.19 Конституції України зобов»язує органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Ст.22 ЗК України визначає, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно п.в ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Ст.ст.116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Для з'ясування того, чи набула свого часу певна особа право користування земельною ділянкою, а отже, чи може вона приватизувати її за спрощеною процедурою, необхідним буває звернення до актів законодавства, що на даний момент втратили чинність - ЗКУ УРСР 1970 р. та ЗКУ 1990 р. Таким чином, факт користування може підтверджуватись правовстановлюючим документом (державний акт на право користування земельною ділянкою - ст.23 ЗКУ в ред. 1992 року, витяг із земельно-шнурової книги, реєстрової книги, погосподарської книги - ст.20 ЗКУ 1970 року) або документом, що підтверджує фактичне користування земельною ділянкою (матеріали інвентаризації земель, дані бюро технічної інвентаризації тощо).

Декрет КМУ "Про приватизацію земельних ділянок» вперше закріпив у законодавстві спрощену процедуру для приватизації земельних ділянок, наданих у користування. В силу буквального його розуміння така процедура поширювалася лише на ділянки, вже надані громадянам на момент набрання ним чинності.

Відповідно до п.7 Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 25 грудня 1970 року "Про порядок введення в дію Земельного Кодексу Української РСР" надані громадянам з 01 січня 1971 року присадибні земельні ділянки, а також земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва і для городів зберігаються в розмірах, які передбачались законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ч.5 ст.20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчувалось записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських рад.

Згідно п.5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562-ХІІ "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься в п.п.1, 7 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України.

Згідно із п.7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Разом з тим, відповідно до ст.22 ЗК України 1990 року, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.За ст.23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Аналогічні положення щодо виникнення права на земельну ділянку містить Земельний кодекс України 2001 року (ст.125).

Як встановлено судом, земельні ділянки, якими мала право користуватися позивач на підставі виданих місцевої радою рішень, їй в натурі не виділялись та їх межі не встановлювались. Доказів звернення в установленому законом порядку до землевпорядних організацій для оформлення права власності чи користування на дані земельні ділянки відповідно вказаних положень суду не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позивачем права користування земельними ділянками на час їх приватизації, та порушення відповідачем та третьою особою її прав, оскільки надані документи, на якому схематично зображено розташування житлового будинку на земельній ділянці, не є відповідно рішенням про відведення земельної ділянки та планом, складеним землевпорядною організацією, а також вважав, що посилання на рішення виконкому сільської ради не є підтвердженням, що даній особі виділено земельну ділянку для забудови, оскільки в рішенні не міститься інформація про площу, межі та координати земельної ділянки.

Суд дійшов висновку, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач надала будь-які правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, а отже не була її користувачем в розумінні ЗК України.

Оскільки позивачем не надано суду визначених законодавством доказів існування у неї права користування на спірні земельні ділянки, суд дійшов висновку, що відповідач в межах своїх повноважень та відповідно до норм чинного законодавства прийняв рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.10 га третій особі за рахунок земель запасу відповідача. Оскаржуване позивачем рішення прийняте відповідачем відповідно до чинного законодавства та у межах компетенції органу місцевого самоврядування.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами учасників цивільного процесу на мирне користування майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів сторонніх осіб.

За встановлених обставин та з врахуванням відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння, позовні вимоги є такими, що не відповідають критеріям сумісності заходу втручання держави в право особи на мирне володіння майном.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив такий правовий висновок:

"Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу. Принцип "пропорційності" передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання."

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою вказаної статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу можна позбавити її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності слід дотримуватися справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ній у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ч.2ст.19 Конституції України, ч.1 ст.21 ЦК України, ст.22, ч.1 ст.81, ст.ст.116, 118, ч.1 ст.155 ЗК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15. 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_1 до Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування в частині рішення сільської ради.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.