Справа № 2/331/984/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі :

головуючого - судді - Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства « Дельта Банк», публічного акціонерного товариства « Сведбанк» про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства « Дельта Банк», публічного акціонерного товариства « Сведбанк» про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в липні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за споживчим кредитним договором № 0706/1207/45-004 від 26.12.2007 року, посилаючись на те, що ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором за її кредитним договором на підставі договору про відступлення права вимоги від 25.05.2012 року, укладеним з ПАТ «Сведбанк».

Вважає, що договір про відступлення прав вимоги від 25.05.2012р. є частково недійсним в частині передачі прав за кредитним договором № 0706/1207/45-004 від 26.12.2007 року, за яким вона є позичальником, оскільки не містить належним чином оформленої інформації про передачу прав вимоги за конкретним боржником, а також з підстав того, що законодавством заборонено передачу прав вимоги до фізичної особи.

Так, 27.12.2007р. між нею та ПАТ «Сведбанк» було укладено споживчий кредитний договір на купівлю житлової нерухомості № 0706/1207/45-004, за умова якого нею було отримано в касі банку кредитні кошти в розмірі 656500,00 грн.

25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк » та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором за кредитними договором № 0706/1207/45-004 від 26.12.2007 року, за яким вона є позичальником.

Умови договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, які б передбачали порядок оплати договору, порядку набуття прав вимоги та переліку позичальників, за якими було передано права вимоги, в договорі відсутні.

Таким чином, на її думку, між сторонами не підписувалися Додаток І (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги), Акт приймання-передачі кредитних файлів, Акт приймання-передачі прав вимоги до договору, що в свою чергу свідчить про недійсність цього договору в частині вимог до неї, як позичальника ПАТ «Сведбанк».

Вважає, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25.05.2012 року за своїми умовами є договором факторингу.

Надалі, в обґрунтування підстави того, що законодавством заборонено передачу прав вимоги до фізичної особи, зазначила, що згідно ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" операції з факторингу належать до фінансових послуг. Статтею 21 цього ж Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до п.1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011р. № 1070/2011, відповідач-2 здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах, визначених законодавством, є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним ОСОБА_4 України.

Повноваження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України були визначені в Положенні про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженому Указом Президента України від 04.04.2003 р. № 292, яке діяло на момент прийняття оскаржуваного розпорядження. Так, відповідно до абз.2 п.1 Положення Держфінпослуг - це спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Згідно з ст. З Закону відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 5 зазначеного Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Відповідно п. 13 Положення "Про національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг", затвердженого Указом Президента України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання.

Згідно п.п. 1, 2 розпорядження "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" № 231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389, до фінансової послуги факторингу7 віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Таким чином, розпорядженням Нацкомфінпослуг №231 від 03.04.2009 р., яке було чинним на день укладення спірного договору про відступлення прав вимоги, було обмежено коло осіб, щодо яких законодавством було передбачено укладення договорів про відступлення права грошової вимоги. Розпорядженням чітко було встановлено можливість відступати права вимоги виключно до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. що свідчить про незаконність умов договору в частині відступлення вимог до боржника-фізичної особи.

На підставі викладеного, посилаючись на ч. 1, 4, 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України, просить суд визнати недійсним в частині передачі прав за кредитним договором № 0706/1207/45-004 від 26.12.2007 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та нею, договір купівлі-продажу прав вимоги за від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 1306, 1307.

В процесі розгляду справи позивач, не змінюючи коло осіб-учасників процесу, предмету позову та його підстав, надав суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що в наслідок внесення змін до статуту, ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «Омега Банк». Державна реєстрація вказаних змін до установчих документів проведена 28 травня 2013 року. Відповідно до постанови Правління НБУ від 06 липня 2015 р. № 437 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ОМЕГА БАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 06 липня 2015 р. № 127. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ОМЕГА БАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ОМЕГА БАНК" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "ОМЕГА БАНК" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_6 строком на 1 рік з 06 липня 2015 р. до 05 липня 2016 р. включно. Таким чином, ПАТ "Омега Банк" в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "Омега Банк" ОСОБА_6 с правонаступником ПАТ "Сведбанк".

В суді представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позивних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях.

Всебічно і повно з»ясувавши обставини справи, об»єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 27 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 (далі Позичальник, Позивач) було укладено кредитний договір № 0706/1207/45-004 (далі Кредитний договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 130 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 27.12.2007 року по 27.12.2029 рік. (а.с. 5-9)

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено ОСОБА_7 купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (далі - ОСОБА_7 купівлі-продажу прав вимоги за кредитами), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. (а.с. 9-12)

Таким чином, керуючись Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора згідно ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та відповідно всіх процесуальних прав та обовязків Нового Кредитора.

В липні 2015 року ПАТ «Дельта Банк», користуючись своїми процесуальними правами, звернулося до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0706/1207/45-004 від 27 грудня 2007 року, укладеного мід ВАТ «СведБанк» та ОСОБА_3

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов'язань.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для її здійснення, що є доказами прав нового кредитора у зобов'язанні.

За правилами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. При цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Стаття 1082 ЦК України зобов'язує боржника здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов'язку виконати зобов'язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов'язання на рахунок первинного кредитора.

При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов'язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов'язку не звільняє боржника від виконання обов'язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов'язку перед первісним кредитором.

За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України 01 липня 2015 року, справа № 6-979ц15, яка за яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має бути обов'язковою у застосування відповідної правової норми, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплатив заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, вона підлягає стягнення на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з червня 2012 року позивач своєчасно та в повному обсязі виконував свої зобов»язання за кредитним договором на користь нового кредитора АТ «Дельта Банк» та з травня2014 року перестав виконувати свої зобов'язання по кредитному договору на користь АТ «Дельта Банк» (дата останнього платежу на користь АТ «Дельта Банк» - 10.04.2014 року).

Отже, заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню на користь нового кредитора - АТ «Дельта Банк».

За вимогами ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Доводи позовної заяви проте, що ОСОБА_7 є частково недійсним, оскільки він не містить в собі інформацію про права вимоги, які були відступлені фактором клієнту, а також про ціну купівлі прав вимог є неприйнятними, оскільки за правилами ст. 204, 1080 ЦК України, правочин є дійсним, його сторонами в судовому порядку не оспорювався, а та обставина, що позивач перестав сплачувати платежі за кредитним договором, свідчить про виконання ним умов спірного Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з п. п. 2, 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно з статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Як зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оспорюваний позивачем ОСОБА_7 не суперечить вимогам законодавства та не обмежує можливість ОСОБА_3 мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, а отже посилання позивача на те, що за вимогами ст. 215 ЦК України правочин є недійсним, є хибним.

Окрім того, позивач не вказав, у чому полягає порушення його права цим Договором, стороною якого він не був, оскільки законом (ст.ст. 516, 1080 ЦК України), а умовами кредитного договору іншого не передбачено, визначено, що заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, і договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом (первісним кредитором) та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, а це означає, що такий договір укладається незалежно від волевиявлення боржника, відступлення/набуття права вимоги до якого становить предмет договору.

Безпідставними є посилання позивача на розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» стосовно того, що договори факторингу щодо набуття відступленого права грошової вимоги можуть укладатися лише до боржників - суб'єктів господарювання.

Так, згідно п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;

3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року в адміністративній справі №2а-12909/12/2670, яка набрала законної сили постановлено визнати п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг"нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 6 лютого 2014 року, пункт 1 Розпорядження цієї ж комісії №231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 виключено.

З огляду на викладене вбачається, що станом на момент розгляду даного спору судом п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та виключено.

Крім того, ЦК України та Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року №2664-ІІІ не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Аналізуючи вказані вище норми матеріального права, письмові та інші докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства « Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517, 627, 628 1077, 1078, 180, 1082 ЦК України, Законом України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-ІІІ, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства « Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особою, яка не приймала участь в судовому засіданні у той же строк та порядок з дня отримання рішення суду.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

17.11.2016