АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8567/15-ц 22-ц/774/1957/К/16
Справа № 214/8567/15-ц Головуючий в 1 інстанції Ковтун Н.Г.
Провадження №22ц/774/1957/К/16 Доповідач Митрофанова Л.В.
Категорія - 53 (III)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участі секретаря: Гладиш К.І.,

за участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, індексації та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ТОВ Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, індексації та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.05.2015 року з відповідача на її користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34809, 28 грн. за період з 01.09.2012 року по 01.01.2015 року. Вказана сума була виплачена їй в вересні 2015 року. Однак з 01.01.2015 року по 01.07.2016 року їй не було виплачено середній заробіток, як це передбачено ст. 117 КУпП в розмірі 22806 грн. 08 коп.

Згідно уточнених позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати цього середнього заробітку з 01.07.2016 року проіндексувавши цю суму. Також просила стягнути моральну шкоду в розмірі 6229, 47 грн., оскільки порушення її трудових прав призвело до моральних страждань, загострення захворювань.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року, в якому виправлено описку ухвалою суду від 02 вересня 2016 року та виправлено арифметичну помилку ухвалою суду від 10 жовтня 2016 року, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки рохрахунку 01.01.2015 року по 31.07.2015 року в розмірі 8402,24 грн. та моральну шкоду в розмірі 300 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» в дохід держави судовий збір в розмірі 1102,40 грн.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 жовтня 2016 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року доповнено посланням про те, що в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити, та зазначено підстави для стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції помилково послався на платіжне доручення від 31.07.2016 року про перерахування коштів на виконання рішення суду, оскільки перерахування коштів не є датою фактичного розрахунку з робітником.

Позивач вважає, що на її користь відповідно до ч.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» має бути стягнуто індексацію грошових коштів у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача та відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що не мала місця затримка виплати вже нарахованих сум, оскільки період 01.01.2015 року по 05.05.2015 року не був предметом розгляду справи, а лише після ухвалення рішення апеляційним судом Дніпропетровської області 05.05.2015 року його можливо було-б виконати відповідачем. Також представник відповідача зауважує, що після ухвалення рішення апеляційним судом між сторонами існували відносини в рамках виконавчого провадження та регулювалися Законом України «Про виконавче провадження», а ст. 117 КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання / несвоєчасне виконання судових рішень у трудових спорах.

Також представник відповідача вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не доведено факту спричинення їй моральних страждань, а в рішенні суду вказано, що моральна шкода спричинена позивачу незаконним звільненням, в той час як такі позовні вимоги в даному спорі не розглядались.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заявлених позовних вимог та заперечень на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області з відповідача на користь позивача стягнуто 34809, 29 грн., в рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та 500 грн. моральної шкоди. З рішення суду вбачається, що середньоденній заробіток позивача становить 6, 82 грн., а середньо місячний заробіток становить 1200, 32 грн. Середній заробіток було нарахований за період з 01.09.2012 року по 01.01.2015 року (а.с.8-11).

На підставі рішення суду від 05.05.2015 р. було видано виконавчий лист, який знаходиться на виконанні в виконавчій службі (а.с.92). З наданих відповідачем копій платіжних доручень вбачається, що кошти на виконання рішення суду були перераховані позивачеві 31.07.2015 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року в розмірі 8402,24 грн. та моральну шкоду в розмірі 300 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Матеріалами справи встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку був нарахований та стягнутий судом до 01.01.2015 року, але в подальшому відбулась затримка виплати вже нарахованих сум. Виплата відбулась 31.07.2015 року, тобто 7 місяців, таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 1200, 32 грн. х 7 місяців = 8402, 24 грн., тому висновок суду першої інстанції стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача стосовно того, що суд першої інстанції помилково послався на платіжне доручення від 31.07.2016 року про перерахування коштів на виконання рішення суду, оскільки перерахування коштів не є датою фактичного розрахунку з робітником колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з наданих відповідачем копій платіжних доручень вбачається, що кошти на виконання рішення суду були перераховані 31.07.2015 року, тобто відповідач, саме 31.07.2015 року, виконав своє зобовязання по виплаті позивачу всіх стягнутих коштів за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що після ухвалення рішення апеляційним судом між сторонами існували відносини в рамках виконавчого провадження та регулювалися Законом України «Про виконавче провадження», а ст. 117 КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання / несвоєчасне виконання судових рішень у трудових спорах також не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки виконання рішення суду не знімає обовязку з роботодавця своєчасно провести розрахунок при звільненні працівника.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні позовних вимог в частині інфляційних витрати.

Так, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Виходячи з вказаних норм ЦК суд апеляційної інстанції вважає що інфляційні втрати за прострочення виконання зобовязань по сплаті суми 8402 грн. 24 коп. за період з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року має бути розрахований за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] та становлять 58 грн. 12 коп., виходячи з наступного розрахунку: 1200,32 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 139,30% (103,10% х 105,30% х 110,80% х 114% х 102,20% х 100,40% х 99%) / 100% .

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не доведено факту спричинення їй моральних страждань, а в рішенні суду вказано, що моральна шкода спричинена позивачу незаконним звільненням, в той час як такі позовні вимоги в даному спорі не розглядались не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки в даному випадку протиправна поведінка відповідача по невиплаті позивачу всіх належних сум є обставиною, через яку позивач відчуває моральні страждання, також матеріалами справи встановлено, що позивач має пеане захворювання та постійно лікується, тобто потребує коштів, які не виплачувались їй відповідачем.

Посилання на те, що в рішенні суду вказано, що моральна шкода спричинена позивачу незаконним звільненням є безпідставним, оскільки моральна шкода в даному випадку стягнута у звязку із неправомірною поведінкою відповідача щодо невиплати позивачу належних сум.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо неправомірності стягнення судового збору колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції вірно визначився із розміром судового збору та стягнув з відповідача на користь держави мінімально передбачений судовий збір згідно частково задоволення двох немайнових позовних вимог позивача.

Інші доводи апеляційних скарг позивача та представника відповідача не містять посилань на нові докази, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, розміру стягнутої моральної шкоди та судових витрат. Фактично ці доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача має бути задоволена частково, апеляційна скарга відповідача - відхилена, а рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення інфляційних витрат, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 рокускасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» про стягнення індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» на користь ОСОБА_2 індексацію середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року в розмірі 58 (пятдесят вісім) гривен 12 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: