Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 323/2431/16 Головуючий у 1 інстанції: Щербань Л.С.
№ провадження 22-ц/778/4504/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1В
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„10 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участю прокурора: Свинаренко Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (раніше ОСОБА_4) ОСОБА_5 про захист права на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_4) К.О. про захист права на земельну частку (пай).

У позові зазначав, що 12 квітня 2001 року відповідач на підставі свідоцтва на спадщину за заповітом, виданого Оріхівською державною нотаріальною конторою за реєстровим №759, отримала у спадщину право на земельну частку (пай) розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №190845, виданого 21 вересня 2000 року Оріхівською РДА. на імя ОСОБА_6

25 квітня 2001 року Оріхівською РДА на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину були внесені відповідні зміни до сертифікату.

16 травня 2001 року відповідач укладала договір оренди та передала земельну частку (пай) у користування Селянському (фермерському) господарству «Марія», де засновником та головою господарства являється позивач одноособово.

29 вересня 2001 року відповідач уклала шлюб та змінила прізвище на «Тяглова».

21 лютого 2004 року відповідачем було прийнято громадянство Російської Федерації та отримано паспорт за №46 05 649736.

На виконання статті 81 Земельного кодексу України, а також враховуючи той факт, що його господарство саме й користувалось земельною часткою(паєм) протягом понад трьох років, відповідач звернулася до позивача з пропозицією придбати належну їй земельну частку (пай).

Погодившись із пропозицією, 12 травня 2004 року він уклав із ОСОБА_3( раніше ОСОБА_4) К.С. письмовий договір купівлі-продажу, за яким придбав у неї у власність за 50 000 грн. право на успадковану нею земельну частку (пай), на час укладання угоди земельна ділянка на підставі сертифікату у натурі ОСОБА_3 виділена не була.

Посилаючись на те, що відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 12.05.2004 року на теперішній час позбавляє його можливості отримати в натурі земельну ділянку, оскільки не дозволяє внести відповідні зміни до сертифікату та отримати дозвіл на розробку технічної документації, просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) від 12.05.2004 року, укладений між ним та ОСОБА_3, визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №190845, виданого 25.04.2001 року Оріхівською РДА на імя ОСОБА_4, з правом внесення відповідних змін до вказаного Сертифікату.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) від 12.05.2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_2, ідентифікаційний №, право на земельну частку (пай) розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №190845, виданого 25.04.2001 року Оріхівською РДА на імя ОСОБА_4, з правом внесення відповідних змін до вказаного Сертифікату.

В апеляційній скарзі Токмацька місцева прокуратура Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.

У засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про місце і час слухання справи сторони, у тому числі позивач ОСОБА_2, який був повідомлений в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК України шляхом вручення повістки його представнику ОСОБА_7, не явились, в порядку ч.2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута за їх відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасникам процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, а саме, визнаючи дійсним договір купівлі-продажу земельної частки( паю), укладений 12.05.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( до шлюбу ОСОБА_4) К.О. і визнаючи за позивачем право власності на зазначену земельну частку( пай), суд, керуючись ст. 220 ЦК України, виходив з того, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору і відбулося його повне виконання, враховуючи, що за договором від 16.05.2001 року, укладеному на 10 років, земельна частка(пай) перебувала у оренді селянського(фермерського) господарства «Мрія», головою якого є ОСОБА_2, і після укладання угоди залишалася у його користуванні, крім того, змінивши у лютому 2004 року громадянство України, в силу ст.ст. 81, 145 ЗК України ОСОБА_3 зобов»язана була відчужити своє успадковане право на отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

З висновками суду в повній мірі погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене по справі рішення вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3(до шлюбу ОСОБА_4) К.О. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Оріхівською державною нотаріальною конторою 12.04.2001 року, після смерті ОСОБА_6 набула у власність право на земельну частку(пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.. Кірова, розміром 8, 46 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі(на місцевості), про що Оріхівською районною державною адміністрацією 25 квітня 2001 року були внесені зміни до виданого на ім.»я ОСОБА_6 сертифіката РН № 190845, зареєстрованого 21 вересня 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку(пай) за № 411(а.с.3).

У лютому 2004 року ОСОБА_3(до шлюбу ОСОБА_4)К.О. змінила громадянство(а.с.4), на цей час успадкована нею земельна частка(пай) в натурі (на місцевості) їй виділена не була і державний акт на право власності на земельну ділянку їй не видавався.

За змістом ч.4 ст. 81, ст. 145 ЗК України допускається, що іноземні громадяни мають право набувати земельні ділянки сільськогосподарського призначення у спадщину, і протягом року зобов»язані їх відчужити, оскільки успадковані земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть перебувати у приватній власності осіб без громадянства або іноземних громадян. У разі невиконання цієї вимоги настають передбачені п. «д» ст. 143 ЗК України наслідки, а саме: право власності на земельну ділянку може бути примусово припинено за рішенням суду.

При цьому п.15 розділу Х «Перехідні положення «ЗК, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч.4 ст. 81 ЗК є імперативним.

Оскільки на час укладання угоди купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 остання земельну ділянку в натурі не отримала, предметом договору від12.05.2004 року являлася земельна частка(пай) розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області, отже підтверджене сертифікатом майнове право на отримання земельної ділянки.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визнати як «право очікування», є складовою частиною майна як об»єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до п.п.16, 17 Розділу Х»Перехідні положення» ЗК України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі( на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку(пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки(паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікат на право на земельну частку(пай) є дійсним до виділення власникам земельних часток(паїв) у натурі(на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно ст.2 Закону України від 05.06.2003 року «Про порядок виділення в натурі(на місцевості)земельних ділянок власникам земельних часток(паїв), крім сертифікату, що посвідчує право на земельну частку(пай), документами, що посвідчують право на земельну частку(пай), є , зокрема, свідоцтво про спадщину, а також посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку(пай).

Виходячи ж з положень ст.ст. 182, 210, 657 ЦК України у редакції, що діяла на час укладання письмового договору від 12.05.2004 року, то перехід права власності та інших речових(майнових) прав на нерухомі речі, а у даному випадку, права на отримання земельної ділянки, як об»єкта нерухомості, підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

Розглядаючи справу по суті, належної уваги на вказані положення норм матеріального права суд не звернув, а тому, визнаючи укладену сторонами у простій письмовій формі угоду купівлі-продажу земельної частки(паю) дійсною, безпідставно застосував до спірних правовідносин ч.2 ст. 220 ЦК України, положення якої на них не поширювалось.

Відповідно до роз»яснень п.13 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з»ясувати, чи підлягає правочин обов»язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Між тим, причин, з яких укладений зОСОБА_3(до шлюбу ОСОБА_4)К.О. договір купівлі-продажу земельної частки(паю) не був посвідчений нотаріально, позивач не зазначав і доказів ухилення продавця від такого посвідчення не надавав.

З огляду на викладене, колегія вважає, що правові підстави для визнання угоди купівлі-продажу земельної частки(паю) дійсною за правилами ч.2 ст. 220 ЦК України були відсутні і при розгляді позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 суд неправильно застосував норми матеріального закону, у зв»язку з чим ухвалене по справі рішення відповідно до п.4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

В порядку ст. 88 ЦПК України підтверджені документально судові витрати, понесені прокуратурою Запорізької області в особі Токмацької місцевої прокуратури по сплаті судового збору з оплати апеляційної скарги у сумі 606 грн. 33 коп.(а.с.33), підлягають стягненню з ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області задовольнити.

Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року по даній справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (раніше ОСОБА_4) ОСОБА_8дійсним про визнання дійсним договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) від 12.05.2004 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання за ним права на земельну частку (пай) розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №190845, виданого 25.04.2001 року Оріхівською РДА, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь прокуратури Запорізької області в особі Токмацької місцевої прокуратури (, розрахунковий рахунок № 0271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету -2800, МФО 820172), отримувач: прокуратура Запорізької області, ) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 606 грн. 33 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: