Справа № 2-3881/12 Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/3586/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 28.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа відділ Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що із 2001 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2012 року їх шлюб розірвано.

Вказував, що в період шлюбу у 2002 році за договором купівлі-продажу вони придбали на імя відповідачки деревяний житловий будинок по вул.Київській 2 в с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області, який відремонтували, обклавши цеглою. Пізніше відповідно до затвердженого проекту реконструкції житлового будинку та рішення виконавчого комітету Горенської сільської ради від 30 вересня 2005 року вони провели його реконструкцію. Зокрема до будинку була добудована двоповерхова добудова житловою площею 47 кв.м, загальною 135,50 кв.м, будівництво якої завершено у 2007 році. Після реконструкції загальна площа будинку становить 238 кв.м., житлова 101,9 кв.м. Дозвіл на добудову до житлового будинку з надбудовою другого поверху надавався відповідачці, оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок і земельну ділянку оформлені на її імя. Зазначав, що відповідачка не бажає ввести в експлуатацію та зареєструвати добудований будинок і вирішити добровільно питання про його поділ, а після розлучення у липні 2012 року вона змінила замки від вхідних дверей будинку і він не має можливості користуватися житлом.

Крім того, під час шлюбу була набута у спільну сумісну власність земельна ділянка, на якій розташований будинок по вул. Київська 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області площею 0,1040 га, яка була приватизована на імя відповідачки, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р2 № 389154, виданим 30 жовтня 2003 року на підставі рішення Горенської сільської Ради від 17 вересня 2002 року. З урахуванням того, що розташований на цій земельній ділянці житловий будинок, придбаний ними у період шлюбу і в подальшому реконструйований і добудований є їх спільною власністю і він має право на його половину, то відповідно він має право і на половину земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, на підставі ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

Після уточнення позовних вимог просив суд визнати обєктами спільної сумісної власності наступне майно: житловий будинок з приналежними до нього прибудовою, будівлями, спорудами та земельну ділянку, що знаходяться по вул.Київська 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області та зареєстровані на імя ОСОБА_3; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з приналежними до нього прибудовою, будівлями, спорудами, що знаходяться по вул.Київська 2 у с.Горенка, а також на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер :01:003:5001, розташовану по вул.Київська 2 у с.Горенка; вселити його в спірний житловий будинок по вул.Київська 2 у с.Горенка та зобовязати ОСОБА_3 не чинити йому в подальшому перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном шляхом надання йому ключів від вхідних воріт на земельну ділянку, будинку, прибудови, будівлі, споруди та надання доступу до 1/2 частини домоволодіння та 1/2 частини земельної ділянки.

У грудні 2012 року відповідачка ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов про розподіл спільного майна, в якому просила виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «Міtsubishi L200» 2007 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину вартості цього автомобіля. Вимоги мотивувала тим, що даний автомобіль «Міtsubishi L200» 2007 року випуску, придбаний на імя ОСОБА_2 в період шлюбу 08 квітня 2008 року згідно з біржовою угодою купівлі-продажу транспортного засобу і є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено.Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «Міtsubishi L200» 2007 року випуску, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 60986,50 грн. у якості грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності 1/2 частини автомобіля марки «Міtsubishi L200», 2007 року випуску.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його первісний позов задоволити в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про те, що придбаний у шлюбі будинок не існує, а замість нього зведений новий будинок, який не є спільним майном сторін. Судом не враховані як його пояснення щодо спільної реконструкції будинку, так і надані письмові докази про придбання ним будматеріалів для ремонту та добудови будинку, а також покази свідків, які підтвердили факт добудови будинку, а не знесення і будівництва нового. Також судом не враховано, що неможливо звести за 22 доби новий будинок, як про це вказано у заповненій відповідачкою декларації про готовність обєкта до експлуатації, яка не повинна братися до уваги як доказ. Суд допустив порушення норм процесуального права, бо у рішенні відсутня оцінка доказів та обгрунтування відхилення чи невизнання його доказів. Крім того, суд помилково не застосував ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України при вирішенні спору. Вказує про хибність висновку суду про необхідність сплати ним на користь відповідачки 60986,50 грн. компенсації за автомобіль, за відсутності його реальної оцінки.

Справа неодноразово розглядалася судами апеляційної та касаційної інстанції.

Так, рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні будинком скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Вселено ОСОБА_2 до будинку по вул.Київській 2 у с.Горенка та зобовязано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком. В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2013 року рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року рішення Апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано спірний будинок по вул.Київській 2 у с.Горенка та земельну ділянку площею 0,1040 га спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної діляни площею 0,1040 га. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано спірний будинок по вул.Київській 2 у с.Горенка, що був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кожним право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про визнаня обєктами спільної сумісної власності житлового будинку та земельної ділянки по вул.Київська 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області та визнаня за ним права власності на 1/2 частину вказаного майна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 19 квітня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2012 року їх шлюб розірвано.

В період шлюбу сторони придбали на імя відповідачки ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 02 липня 2002 року деревяний житловий будинок житловою площею 55,6 кв.м. з надвірними спорудами (літня кухня, літня кухня-прибудова, погрібник, погріб під погрібником, оглядова яма, вбиральня, огорожа, доріжка) за 27800 грн., що розташований по вул.Київській 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області (т.1 а.с.15).

Рішенням Горенської сільської ради від 17 вересня 2002 року було передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку на якій розташований спірний будинок площею 0,1040 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 30 жовтня 2003 року отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 389154 (т.1 а.с.16).

Також судом встановлено, що рішенням виконкому Горенської сільської ради № 119/12 від 30 вересня 2005 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виконання до житлового будинку добудови розміром 10,00x10,50 м та добудови розмірами 4,20x4,20 м з надбудовою другого поверху, в результаті чого житлова площа по будинку буде складати 101,9 кв.м, загальна 238,9 кв.м, а також дозвіл на проведення капітального ремонту житлового будинку з внутрішнім переплануванням при умові зміцнення несучої здатності будинку (підсилення фундаменту) (т.1 а.с.18).

Відповідно до технічного паспорту на спірний житловий будинок від 17 липня 2012 року загальна площа житлового будинку становить 229,9 кв.м, житлова 106,4 кв.м., кількість житлових кімнат 7 (т.1 а.с.178-182).

Як вбачається із декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року за № КС6, яка додана до матеріалів справи, реконструкцію індивідуального житлового будинку здійснено на замовлення ОСОБА_3, а будівельний НОМЕР_1/2012 було видано відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 15 травня 2012 року (т.1 а.с.172-177).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірний житловий будинок сторони набули у шлюбі, однак на час вирішення даного спору він, як обєкт спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2, вже втрачений, так як в результаті перебудов та реконструкцій, здійснених особисто ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, замість нього зведено новий будинок, який не відноситься до спільного сумісного майна сторін у справі.

При цьому суд виходив з того, що позивач не надав доказів своєї участі у перебудовах та реконструкції будинку.

Відповідно земельна ділянка, приватизована на імя відповідачки ОСОБА_3, є лише її особистою власністю.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи і зроблені в результаті неповного зясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що деревяний житловий будинок по вул.Київській 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області сторони набули у шлюбі, однак на час вирішення даного спору в результаті перебудов та реконструкцій зведено новий будинок, який є новим обєктом власності. При цьому суд вірно виходив з того, що сторонами було придбано у шлюбі деревяний житловий будинок житловою площею 55,6 кв.м., а на момент вирішення спору спірний житловий будинок мав загальну площу 229,9 кв.м., а житлову - 106,4 кв.м.

В той же час висновки суду першої інстанції про те, що перебудови та реконструкції деревяного будинку, в результаті яких виник новий обєкт власності, здійснені особисто ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, що стверджується декларацією про готовність обєкта до експлуатації а тому новий будинок не відноситься до спільного сумісного майна сторін у справі, не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Вирішуючи спір у вказаній частині суд допустив неповне зясування обставин справи, не встановивши коли саме почалися роботи по реконструкції деревяного будинку та здійсненню добудови розміром 10,00x10,50 м та добудови розмірами 4,20x4,20 м з надбудовою другого поверху, на що неодноразово звертав увагу суд касаційної інстанції скасовуючи попередні судові рішення.

При цьому суд залишив поза увагою, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2012 року, а новий будинок уведено в експлуатацію 06 серпня 2012 року, що стверджується декларацією про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року за № КС6, в якій зазначено про початок будівництва - червень 2012 року і його закінчення липень 2012 року.

Із вказаної декларації вбачається, що відповідачка подала повідомлення про початок будівельних робіт 26 червня 2012 року (т.1 а.с.174), а згідно технічного паспорту БТІ будівництво будинку із господарськими спорудами станом на 17 липня 2012 року вже було закінчене і БТІ провело його повну інвентаризацію та склало техпаспорт (т.1 а.с.178-182).

Суд не дав належну оцінку можливості в такий незначний проміжок часу здійснити будівництво двоповерхового будинку загальною площею 229,9 кв.м. та житловою - 106,4 кв.м. з господарськимим спорудами.

Позивач ОСОБА_2 стверджував, що реконструкція старого деревяного будинку, в тому числі обкладання цеглою, почалася відразу після його придбання у 2002 році, а обидві добудови з надбудовою другого поверху почалися після відповідного рішення про дозвіл на це сільської ради у 2005 році і були закінчені у 2007 році. Саме на 2007 рік будівництво було закінчене і сторони проживали в будинку.

На підтвердженя таких доводів, а також своєї участі у реконструкції та добудовах будинку позивач надав суду відповідні докази. Зокрема надав договори, укладені на його імя як замовника на виготовлення матеріалів та виконання різних будівельних робіт по вул.Київській 2 у с.Горенка за період із 2003 року по 2007 рік, акти прийому-передачі продукції та виконаних робіт на його імя (т.2 а.с.22-29).

ПозивачОСОБА_2 надав екскізний проект рекнструкції житлового будинку по вул.Київській 2 у с.Горенка, виконаний ПП Фірма «Архстиль» у 2005 році (т.2 а.с.70-77), та письмові пояснення особи, яка виконувала архітектурний нагляд за зведенням добудов від фірми проектанта, отримані адвокатом у встановленому законом порядку (т.2 а.с.30-32).

На підтвердження своїх доводів позивач надав фотознімки із зазначенням дат, на яких зображені різні етапи реконструкції і добудов до будинку, починаючи від фундаменту, із зображеннями сторін та членів їх сімї, в тому числі сина (т.2 а.с.43-49, 90-96).

Також, позивач надав до суду висновок спеціаліста- будівельника, згідно якого технологічно неможливо, за період вказаний у декларацї про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року, збудувати двоповерхову добудову розміром 10,00x10,50 м та добудову розмірами 4,20x4,20 м з надбудовою другого поверху, а також зробити ремонт цього житлового будинку із внутрішнім переплануванням (т.2 а.с.51-56).

В цьому ж висновку за результатами огляду спірного будинку спеціалістом вказано, що із 2008 року ніякі добудови в будинку не проводилися.

Наведені докази, надані позивачем, не спростовані відповідачкою.

Вказані вище порушення вимог ст.212 ЦПК щодо всебічного і повного дослідження доказів та оцінки доказів, у їх сукупності та взаємозвязку, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 22, 28 КпШС України (чинний на час придбання сторонами у 2002 році деревяного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ст.ст.60, 70 СК України (чинний на час здійснення сторонами реконструкції та добудов до будинку) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та взаємний звязок доказів у їх сукупності, колегія суддів пришла до висновку, що новостворений будинок, який виник в результаті проведених сторонами в період шлюбу перебудов і добудов придбаного ними у шлюбі деревяного будинку, є їх спільною сумісною власністю подружжя як набутий в період шлюбу за спільні кошти і спільною працею.

Враховуючи вимоги закону і встановлені у справі обставини щодо спільного вкладання коштів та праці в будівництво будинку, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання будинку спільною сумісною власністю і визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку як майно, набуте за час шлюбу, підлягають до задоволення.

Доводи відповідачки ОСОБА_3 про те, що право власності за нею зареєстровано на старий деревяний будинок, а на новий право власності не зареєстровано, а тому він не підлягає поділу між подружжям необгрунтовані.

Як вище вказувалося в результаті проведених сторонами перебудов і добудов виник новий будинок, як обєкт новоствореного нерухомого майна, який закінчений будівництвом і з огляду на те, що декларація про готовність обєкта до експлуатації у встановленому законом порядку зареєстрована ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року за № КС6,то відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» новостворений будинок є прийнятим до експлуатації.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта нерухомого майна, який прийнятий до експлуатації, однак на який не зареєстровано право власності, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт закінченого будівництва, що прийнятий в експлуатацію, є житловим будинком як предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Отже, за позовом одного з подружжя, які спільно будували будинок, суд має право визнати такий будинок спільною сумісною власністю подружжя і здійснити його поділ, визначивши частку у праві власності на такий будинок.

Наведене узгоджується із правовим висновком, який зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 07 вересня 2016 року при розгляді справи № 6-47цс16, предметом якої був спір про поділ між подружжям незавершеного будівництвом будинку. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Також Верховний Суд України вказав про правильність рішення суду першої інстанції, який урахувавши ті обставини, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за часшлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірного обєкта незавершеного будівництва.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

Отже такі доводи апелянта необгрунтовані.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідачки ОСОБА_3 на необхідність збільшення її частки у праві власності на будинок з огляду на те, що з нею проживає неповнолітній син.

Як вище вказувалося уразі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними (ч.1 ст.70 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідачка ОСОБА_3 не надала суду доказів, що розмір аліментів, які вони одержує від ОСОБА_2, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх сина.

Безпідставні і твердження ОСОБА_3 про наявність підстав для збільшення її частки у праві власності на новий будинок, оскільки старий деревяний будинок був придбаний переважно за її кошти.

Відповідно до ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

У справі відсутні докази, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Доводи ОСОБА_3 про придбання старого будинку переважно за її кошти, які вона отримала від продажу належної їй квартири не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Судом встановлено, що власниками квартири № 32 по пр-ту 40-річчя Жовтня 23 у м.Києві були чотири особи, в тому числі відповідачка, які продали вказану квартиру 19 червня 2002 року за 14700 грн., що стверджується договором купівлі-продажу (т.3 а.с.14).

За отримані кошти для ОСОБА_5 (сестра відповідачки) та її неповнолітнього сина, які були співвласниками проданої квартири, була придбана інша квартира.

Деревяний житловий будинок по вул.Київській 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області був придбаний сторонами за 27800 грн. (т.1 а.с.15).

Посилання представника відповідачки на те, що один із наданих позивачем ОСОБА_2 на підтвердження його участі у ремонті будинку договір із ЗАТ «Енран» щодо виготовлення і встановлення металопластикових вікон в будинку по вул.Київській 2 в с.Горенка не може бути взятий до уваги, бо датований 28 лютого 2002 року, тобто ще до придбання будинку у липні 2002 року безпідставні.

Договір являє собою бланк, надрукований із заздалегіть визначеними умовами і вказаним роком - 2002 рік, а решта необхідних даних, в тому числі день і місяць укладення «28 лютого» вписана в бланк від руки, що на думку суду свідчить про неуважність сторін і невиправлення дати в заголовку на дату укладення - 2003 рік.

Факт укладення та виконання договору саме у 2003 році підтверджують ті обставини, що в тексті договору чітко вказаний строк виготовлення та встановлення вікон 6-7 березня 2003 року (т.1 а.с.22), і це ж підтверджено доданим до договору актом прийому-передачі продукції та виконаних робіт, згідно якого 7 березня 2003 року металопластикові вікна в кількості 8 штук, москітна сітка та інше були виготовлені і встановлені в будинку (т.1 а.с.25).

Вирішуючи спір щодо присадибної земельної ділянки, суд виходить з такого.

Вимоги в частині визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,1040 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по вул.Київська 2 у с.Горенка задоволенню не підлягають, поскільки дана ділянка набута у власність ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації і відповідно до діючого на той час КпШС України не відноситься до спільного майна подружжя.

Відповідно до положень ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

З огляду на приписи ст.120 ЗК України колегія суддів вважає, що у зв'язку з переходом до позивача права власності на 1/2 частину будинку до нього перейшло і право на відповідну частину земельної ділянки для обслуговування будинку.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, де Верховний Суд України вказав, що при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про визнаня обєктами спільної сумісної власності нерухомого майна та визнання права власності на частину житлового будинку і земельної ділянки скасувати і ухвалити нове, яким позов в цій частині задоволити частково.

Визнати обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 житловий будинок з приналежними до нього прибудовою, будівлями та спорудами, що розташоваий по вул.Київська 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з приналежними до нього прибудовою, будівлями та спорудами, що розташований по вул.Київська 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер :01:003:5001 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована по вул.Київська 2 у с.Горенка Києво-Святошинського району Київської області.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1500 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: