РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 листопада 2016 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

встановив :

16 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2, з яким вона перебувала з 2012 р. у фактичних шлюбних відносинах. Проте відповідач постійно застосовує до неї фізичне насильство, ображає її та її дітей.

У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити, вказавши, що позивач час від часу проживає із нею в будинку АДРЕСА_1 та вчиняє щодо неї насильство.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. У відповідності до ст. ст. 169, ч. 4, 226 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом об'єктивно встановлено, що ОСОБА_1.є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

Відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстрований, що вбачається із відомостей адресно довідкової роботи УДМС України в Хмельницькій області.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач із відповідачем з 2012 р. перебувають у фактичних шлюбних відносинах, спільно вели господарство, відповідач ОСОБА_2 час від часу проживає у вказаному будинку, про що вказала позивач як в позовній заяві так і в судовому засіданні.

Позивач як на підставу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1, посилається на норми ст. 116 ЖК України та на вчинення відповідачем насильства в сім'ї, додавши листи, висновки та протоколи поліції.

Вимоги позивача суд вважає не обґрунтованими на законі, так як відповідно до ст. 47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення із цього житлового приміщення.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Зі змісту ст. 116 ЖК України вбачається, що виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, які проживають разом із ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціального побуту і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло-це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я і добробуту її самої та її родини».

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні стверджує, що відповідач зловживає спиртними напоями, будучи у нетверезому стані принижує позивача, порушує спокій і створює нестерпні умови для спільного проживання та не приймає участі у витратах по утриманню будинку.

На ствердження антигромадської поведінки відповідача, стороною позивача надано суду листи та висновки поліції, постанову суду щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та визнання його винним суду не надано.

До того ж, норму на яку посилається позивач є виселення відповідача, а не втрата права користування житловим приміщенням, до правовідносин яких застосовується ст. 405 ЦК України.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства і від вирішення таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, 116, 156, 157 ЖК, ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Копію заочного рішення не пізніше 3 днів з дня його проголошення направити рекомендованим листом із повідомленням відповідачу.

Письмова заява відповідача про перегляд заочного рішення може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Хмельницької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :