Справа № 758/5355/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним пункту кредитного договору.

Свої вимоги мотивує тим, що 22 жовтня 2007 року між ним та ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК» був укладений кредитний договір № 77.2/ІЖ-368.07.1, відповідно до умов якого Банк надав йому грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 141 000 дол. США на купівлю квартири.

Зазначив, що відповідно до п. 4.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.

Посилаючись на те, що п. 3.6 кредитного договору є несправедливою умовою, яка створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки визначений у п. 4.6 розмір пені становить 584% річних, просить визнати недійсним п. 4.6. кредитного договору від 22 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «РОДОВІД БАНК».

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Крім того, надав заяву про застосування строків позовної давності ( а.с. 48-49).

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ПАТ «РОДОВІД БАНК» є повним правонаступником ВАТ «РОДОВІД БАНК».

Як встановлено у судовому засіданні, 22 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 77.2/ІЖ-368.07.1 (а.с. 22-26), відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит на купівлю квартири на суму 141 000 дол. США, терміном до 22.10.2012 року включно ( п.1.1 Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п. 4.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1.6 (одна ціла шість десятих) процентів від суми простроченої заборгованості.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить визнати даний пункт договору недійсним у зв'язку із тим, що останній не відповідає приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та розмір пені, який встановлений у п. 3.6 договору становить понад 50% вартості кредиту.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оспорюваним пунктом договору дійсно встановлений непропорційно великий розмір відповідальності у разі невиконання зобов'язань за спірним договором, та розмір відповідальності в декілька разів перевищує вартість користування кредитними коштами.

Разом з тим, представник відповідача у судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності, про що надав заяву ( а.с.48-49).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про наявність положень п. 4.6 кредитного договору від 22 жовтня 2007 року позивач дізнався з часу підписання вказаного договору у жовтні 2007 року, про що свідчить його підпис під вищевказаним договором. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права.

З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у квітні 2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 256, 261, 267, 627, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна