Справа № 459/3597/14 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/783/1836/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника ПАТ«ОСОБА_2 Капітал» -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Капітал» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до АТ «ОСОБА_2 Капітал», з участю третьої особи - ТзОВ «М.Б.А. Фінанси», про визнання недійсним споживчого кредитного договору, укладеного внаслідок злочинних дій та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, покликаючись на те, що 26.10.2013 року від її імені з АТ «ОСОБА_2 Капітал» було укладено кредитний договір № 5. Зазначає, що даний договір вона сама ніколи не укладала, а це насправді зробила ОСОБА_5 Вказує, що остання використовуючи її загублений паспорт громадянина України, видаючи себе за неї, без її відома і згоди на це, оформила від її імені вищевказаний кредитний договір. У звязку з чим, за заявою позивачки від 25.01.2014 року було відкрито відповідне кримінальне провадження. Крім цього, зазначає, що аналогічним чином ОСОБА_5 уклала кредитні договори з ПАТ «Платинум Банк», ПАТ «Дельта Банк», ТзОВ «Компаньйон Фінанс». З приводу договору, укладеного цією особою з відповідачем, у 2014 році на адресу позивачки почали надходити вимоги банку про сплату заборгованості. Також відповідач повідомив позивачку, що її справу передано до колекторської агенції для повернення боргу в повному обсязі. Іншим повідомленням від ТзОВ «М.Б.А. Фінанси» позивачку повідомили, що між АТ «ОСОБА_2 Капітал» та ТзОВ «М.Б.А. Фінанси» укладено договір, відповідно до якого остання особа прийняла на себе зобовязання по вчиненню дій щодо стягнення з позивачки заборгованості в розмірі 24505,87 грн. згідно кредитного договору від 26.10.2013 № 5. При цьому, позивач зазначає, що їй стали погрожувати та шантажем вимагати погашення суми боргу, в результаті чого їй було спричинено моральні страждання та переживання, порушено нормальний уклад життя. Відтак вважає позов підставним, просить його задовольнити та визнати зазначений кредитний договір недійсним і стягнути в її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до АТ «ОСОБА_2 Капітал», з участю третьої особи - ТзОВ «М.Б.А. Фінанси», про визнання недійсним споживчого кредитного договору, укладеного внаслідок злочинних дій та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № 5 від 26.10.2013 року, укладений між акціонерним товариством «ОСОБА_2 Капітал» та ОСОБА_4.

Вирішено питання судових витрат.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Капітал».

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що позивачка, заявляючи вимогу при визнання недійсним кредитного договору, не наводить жодного доказу стосовно того, що інша особа підписала кредитний договір від її імені з використанням загубленого паспорта. Сам по собі факт написання позивачкою заяви до правоохоронних органів про втрату паспорта не може свідчити про не підписання нею вказаного договору. Зазначає, що почеркознавча експертиза у справі не призначалась, позивачкою таке клопотання не заявлялось, а відтак висновок суду про те, що позивачка кредитного договору не підписувала є безпідставним, а тому були відсутні підстави для визнання договору недійсним. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із вимогами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог таким вимогам не відповідає.

Як вбачається з копії кредитного договору № 5 від 26.10.2013 року, останній був укладений 26.10.2013 року між позивачкою та відповідачем. При цьому, у вказаному договорі зазначено інформацію про позичальника - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та документ, на підставі якого встановлено особу останньої паспорт громадянина України серії МЕ номер 514427, виданий 20.09.2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області.

З довідки № 3130 від 10.12.2013 року, виданої Червоноградським МС ГУ ДМС України у Львівській області, вбачається, що ОСОБА_4 зверталася із заявою про втрату паспорта серії МЕ номер 514427, виданого 20.09.2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області. Крім цього, зазначено, що взамін втраченого ОСОБА_6 14.09.2013 року було видано паспорт серії КС № 906746. Зазначене також стверджується копією паспорта, що наявна у матеріалах справи.

Разом з тим, з висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/291 від 01.08.2015 року вбачається, що висновок було складено за результатами дослідження, проведеного на виконання постанови слідчого у кримінальному провадженні № 90000873 від 22.05.2014 року. Згідно цього висновку, рукописні записи від імені ОСОБА_4, що наявні на дублікатах копій паспорта серії МЕ номер 514427, виданого 20.09.2004 року та картки платника податків, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою. Проте вирок суду, що набрав законної сили у даному кримінальному провадженні, та яким б було встановлено згадані обставини справи, не постановлено, такі відомості здобуті під час досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000873 від 22.05.2014 року, за фактом підроблення підписів від імені ОСОБА_4

Також, згідно договору доручення № COLL-7 від 27.11.2013 року, АТ «ОСОБА_2 Капітал» доручив, а ТзОВ «М.Б.А. Фінанси» зобовязався здійснити від імені і за рахунок Довірителя дії, направлені на стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором, укладеним Довірителем з позичальниками-фізичними особами.

Як вбачається з письмових вимог і повідомлень відповідача та третьої особи, останні зверталися до позивачки щодо погашення заборгованості за спірним договором.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнаючи недійсним кредитний договір №5 від 26.10.2013 року, укладеним від імені ОСОБА_4 з АТ «ОСОБА_2 Капітал», суд виходив з тих обставин, що зобовязань між сторонами не має, оскільки ОСОБА_4 не укладала (не підписувала) спірний договір із відповідачем АТ «ОСОБА_2 Капітал», оскільки такий договір було укладено відповідачем з невідомою особою, що стало можливим у звязку з використанням загублених документів позивачки та неналежною їх перевіркою працівниками банку.

Проте, погодитися з таким висновком колегія суддів не може.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме :

ч.1 зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

ч.2 особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

ч.3 волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

ч.5 правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

ч.6 правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дій.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК (435-15) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК (1618-15).

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК (435-15)).

Пунктом 8 згаданої Постанови розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15 ) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15).

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Під час розгляду даної справи судом не здобуто належних доказів того, що спірний кредитний договір ОСОБА_4 з відповідачем не укладався, так само як і не спростовано факту не отримання оскаржуваного кредитного договору в момент його підписання, оскільки відповідно до п. 3 пропозиції укласти договори (оферта) від 26.10.2013 року ОСОБА_4 зазначила про те, що вона підтверджує отримання нею від Банку аутентичного примірника (оригінал) цієї пропозиції та Умов, що підтверджується підписами сторін.

Пунктом 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України підставою звільнення від доказування може бути вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції прийшов передчасного висновку, що спірний договір укладений з відповідачем, підписаний не позивачкою, так само як і рукописні записи від імені ОСОБА_4, що наявні на дублікатах копій паспорта серії МЕ номер 514427, виданого 20.09.2004 року та картки платника податків, виконані не ОСОБА_4, оскільки в силу вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України,висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/291 від 01.08.2015 року не є таким, що здійснений у кримінальному провадженні та наявним вироком, що набрав законної сили.

Окрім цього, сторони процесу були в праві заявити таке клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення чи підписи на спірному кредитному договорі №5 від 26.10.2013 року, укладеному з АТ «ОСОБА_2 Капітал», належать позивачці ОСОБА_4, чи іншій особі. Таким правом сторони не скористалися ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не доведено, що спірний кредитний договір укладений від її імені з АТ «ОСОБА_2 Капітал», нею не підписувався.

Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу позивачки, що в випадку встановлення обставин, що спірний кредитний договір нею ОСОБА_4 не підписувався, такий правочин не можна буде визнати недійсним, оскільки такий по своїй суті буде вважатися неукладеним.

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_4, оскільки судом вірно встановлено, що як відповідач так і третя особа правомірно зверталися до позивачки з вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором так як на момент звернення, такий договір був чинним.

З врахуванням вищенаведених обставин, в суду першої інстанції були відсутні підстави для частково задоволення позовних вимог та визнання недійним кредитного договору №5 від 26.10.2013 року, укладеного між АТ «ОСОБА_2 Капітал» та ОСОБА_4, у звязку з чим рішення Червоноградського міського суду Львівської області в частині задоволених позовних вимог підлягає скасування з ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до АТ «ОСОБА_2 Капітал», з участю третьої особи - ТзОВ «М.Б.А. Фінанси», про визнання недійсним споживчого кредитного договору, укладеного внаслідок злочинних дій та стягнення судових витрат.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог є законним та обгрунтованим, у звязку з чим підлягає залишенню без змін.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, в звязку з чим судові витрати понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги підлягають стягненню на його користь з позивачки.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Капітал» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2015 року в частині визнання недійсним кредитного договору № 5 від 26.10.2013 року, укладеного між акціонерним товариством «ОСОБА_2 Капітал» та ОСОБА_4 та стягнення з акціонерного товариства «ОСОБА_2 Капітал» в користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до АТ «ОСОБА_2 Капітал», з участю третьої особи - ТзОВ «М.Б.А. Фінанси», про визнання недійсним споживчого кредитного договору, укладеного внаслідок злочинних дій та стягнення судових витрат відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОСОБА_2 Капітал» 267 грн.96 коп. судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

ОСОБА_7