У Х В А Л А

7 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним,

встановила:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 101159 грн 63 коп. заборгованості за договором позики від 5 травня 2008 року, яка складається із 92800 грн суми позики та 8359 грн 63 коп. - 3% річних від простроченої суми, в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 1011,60 грн судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 5 травня 2008 року в сумі 101159 грн 63 коп. та 3% річних в сумі 8359 грн 63 коп., стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь позивачки суму сплаченого судового збору в рівних частках по 505 грн 80 коп. з кожного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року залишено без змін.

У листопаді 2016 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах, а саме статей 61, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявник додає постанови Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року та від 19 червня 2013 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосована по-іншому.

Одночасно ОСОБА_4 подав клопотання про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року, пропущеного з поважних причин, що підтверджено доданими матеріалами.

Частиною 4 статті 356 ЦПК України передбачено, що у разі пропущення строку, встановленого частинами першою - третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Клопотання заявника про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року, підлягає задоволенню, оскільки містить посилання на обставини, які свідчать про поважність причин пропущення вказаного процесуального строку.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши, що отримані кошти за договором позики, укладеним 5 травня 2008 року одним із подружжя, були використані в інтересах сім'ї, а саме на придбання житлового будинку, а тому вказаний договір створює обов'язки для іншого подружжя щодо повернення позики, дійшов висновку про солідарну відповідальність відповідачів щодо повернення позики позивачу відповідно до статей 60, 61, 65, 73 - 74 СК України.

У постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, наданій заявником для порівняння, Верховний Суд України переглядав рішення суду касаційної інстанції у справі про поділ майна подружжя. Відмовляючи у задоволенні заяви, дійшов висновку про те, що кредитний договір створив обов'язки щодо повернення кредиту і для другого з подружжя, оскільки договір укладено в інтересах сім'ї. Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором, фактично використане на задоволення потреб сім'ї відповідно до статті 61, 65 СК України.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року в справі про стягнення боргу за договором позики та про визнання правочину недійсним, Верховний Суд України, скасовуючи рішення суду касаційної інстанції та передаючи справу на новий касаційний розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дійшов висновку про те, що судом касаційної інстанції неоднаково застосовано норми статті 65, 73 СК України, оскільки у справі відсутні докази того, що отримані відповідачем грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а також не з'ясовано чи надавав позивач у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Отже, висновок зроблений судом у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновкам, зробленим Верховним Судом України у постановах від 19 червня 2013 року та від 20 лютого 2013 року, на які посилається заявник.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Поновити ОСОБА_4 строк на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук