Справа № 304/1239/16-ц
Провадження № 2/304/428/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Шешені М. О.,

при секретарі - Гарайдич Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, який мотивує тим, що між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у виконкомі Тур'я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №18. Від даного шлюбу в них народилася одна дитина, а саме син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя. Вже більше шести місяців проживають окремо, при цьому відповідач жодної допомоги на утримання їхнього сина ОСОБА_4 не надає. На даний час вона не в змозі забезпечувати сина ОСОБА_4 всім необхідним, оскільки гроші, які вона заробляє, не вистачає для нормального розвитку та виховання дитини. Тому, з урахуванням того, що відповідач інших утриманців немає, працездатний, має постійне місце роботи, у зв»язку з чим просить стягнути з такого на її користь аліменти на утримання їхнього малолітньої дитини, а саме сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що він з ОСОБА_1 уже деякий час не проживає разом, спільного господарства вони не ведуть, на протязі останнього року стосунки між ними значно погіршилися, вони мають різні погляди на шлюб та сім»ю, а тому, на його думку, їхній шлюб існує фактично лише формально. Тому просить шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 розірвати та визначити місце проживання їхньої дитини ОСОБА_3 разом з матірю ОСОБА_1

У судове засідання ОСОБА_1 не зявилася, однак подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, заявлені нею позовні вимоги задовольнити. Разом з цим, не заперечила проти задоволення зустрічного позову.

ОСОБА_2 у судове засідання також не зявився, однак подав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, при цьому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів визнає повністю. Разом з цим, просить суд після розірвання шлюбу дитину залишити на подальше проживання при матері.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2008 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2 ( дошлюбне прізвище - Мешко) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, було зареєстровано шлюб виконкомом Тур'я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис за №18.

Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилася одна дитина, а саме син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження серії 1-ФМ №170121, видане виконкомом Тур'Я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської 07 червня 2010 року, актовий запис №20.

Разом з цим встановлено, що ОСОБА_2 на даний момент в повній мірі не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина ОСОБА_4, який потребує таку для його повного і гармонійного розвитку.

Згідно принципу №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Згідно ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 даного Закону виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Отже, аналізуючи зазначені норми Закону, суд приходить до висновку, що обовязок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина ОСОБА_4, а тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на його утримання.

Вирішуючи питання про спосіб виконання батьком ОСОБА_2 обов'язку щодо утримування своєї малолітньої дитини, то суд приходить до такого.

Так, згідно ч.3 ст.180 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме: у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сімї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дитини та платника аліментів є задовільними, та ту обставину, що він офіційно працевлаштований і має регулярний дохід зі слів позивачки й вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягнути аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Враховуючи те, що заяву за первісним позовом про стягнення аліментів ОСОБА_1 подала до суду 30 вересня 2016 року, а тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на дитину ОСОБА_3.

В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Що стосується заявленого ОСОБА_2 зустрічного позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, то суд приходить до такого висновку.

Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя та шлюб, протягом певного часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, у подальшому не бажають перебувати у шлюбі між собою.

Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї.

Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч.ч.1,2 та 3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Разом з цим, відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З урахуванням вищевикладеного та того, що позов про розірвання шлюбу подано одним із подружжя, а саме ОСОБА_2 який продовжувати подальше спільне життя з ОСОБА_1 не бажає, застосовані судом заходи щодо їх примирення позитивного результату не дали, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечити їхнім же інтересам, а тому суд приходить до висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу також слід задовольнити.

Щодо вирішення питання про місце проживання дитини після розлучення, то суд приходить до наступного.

Так, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно розяснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже, враховуючи те, що подружжя ОСОБА_2 спільним сімейним життям не проживають уже певний період часу, за який ОСОБА_2 належної уваги та турботи до їхньої дитини не проявляє, на даний час сину ОСОБА_4 виповнилося трохи більше шести років, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дитину з матірю ОСОБА_1 судом не встановлено, а тому суд вважає, що дитину після розлучення слід залишити проживати саме при матері ОСОБА_1

Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст.88 ЦПК України.

Тому, керуючись ст.51 Конституції України, Декларацією прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.104, 110, 112, 113,141, 155, 180, 181, 184 СК України, ст.ст.11, 15, 81, 88, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання їхньої малолітньої дитини, а саме сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави судові витрати в розмірі 551 (пятсот пятдесят один) грн. 20 коп., як судовий збір за первісний позов.

Рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 11 жовтня 2008 року виконкомом Тур'я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №18 розірвати.

Дитину, а саме сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати при матері ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати в розмірі 551 (пятсот пятдесят один) грн. 20 коп., як судовий збір за зустрічний позов.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_6