Провадження № 2/522/430/16
14 листопада 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Свяченої Ю.Б.
при секретарі Шеян І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та відсотків від суми позики, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, та просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати за договором позики від 06 квітня 2009 року за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 1 036 952, 55 грн., суму процентів за договором позики від 06 квітня 2009 року за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 342 063, 55 грн., та суму судового збору у розмірі 6 890, 00 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 06 квітня 2009 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким останній взяв в борг у позивача 820 000, 00 грн., та зобовязався повернути вказану суму в строк до 06 жовтня 2009 року.
Також позивач вказує, що у звязку з невиконанням відповідачем обовязків щодо повернення вищевказаної суми позики, він звернувся до суду з позовом про стягнення вищевказаного боргу, інфляційних витрат, процентів та пені. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2012 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06 квітня 2009 року у розмірі 1 297 001, 31 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 820 000, 00 грн., відсотків за користування коштами у розмірі 220 315, 31 грн., інфляційних витрат у розмірі 178 760, 00 грн., та пені у розмірі 74 620, 00 грн. Рішення суду досі не виконано. Тому, позивач просить сягнути з відповідача відповідні інфляційні витрати за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 1 036 952, 55 грн., суму процентів за договором позики від 06 квітня 2009 року за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 342 063, 55 грн.
ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України, про що свідчить підпис його представника на довідковому листі про сповіщення дати судового засідання.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.
Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що 06 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в борг грошову суму у розмірі 820 000, 00 грн., та зобовязався повернути вказану суму в строк до 06 жовтня 2010 року, що підтверджується договором позики, власноручно підписаним відповідачем.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2012 року, що набрало законної сили, на підставі ст. ст. 509, 526, 1046, 1049 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, стягнуто з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 06 квітня 2009 року у розмірі 1 297 001, 31 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 820 000, 00 грн., відсотків за користування коштами у розмірі 220 315, 31 грн., інфляційних витрат у розмірі 178 760, 00 грн., та пені у розмірі 74 620, 00 грн.
Постановами державного виконавця Першого Приморського ВДВС ОМУЮ ОСОБА_3 від 16 січня 2014 року та 03 вересня 2014 року виконавчий лист №1522/207335/12, виданий Приморським районним судом м. Одеси 14 лютого 2013 року на виконання вищевказаного заочного рішення суду, було повернуто ОСОБА_1 без виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з відсутністю у відповідача коштів та майна, за рахунок яких можна звернути стягнення.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Аналогічна позиція закріплена в постанові ВСУ від 04 липня 2011 року по справі №3-65гс11.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана позиція закріплена в постанові ВСУ від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14.

У звязку з тим, що заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2012 року не було виконано відповідачем, заборгованість за договором позики не була погашена, ОСОБА_1 поніс інфляційні витрати за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року.

Середній індекс інфляційних витрат за період з грудня 2012 року по грудень 2015 року становить 178, 95 %. Сума боргу, на яку проводиться інфляційне нарахування 1 297 001, 31 грн. згідно заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2012 року.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму інфляційних витрат у загальному розмірі 1 036 952, 55 грн. (1 297 001, 31 грн. * 178, 95 % - 1 297 001, 31 грн.).

Крім того, позивач має право вимоги щодо сплати відсотків за прострочення виконання зобовязання за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року на підставі ст. 1048 ЦК України, згідно з якою позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки договором позики не було передбачено розміру та порядку сплати процентів, то суд виходить з облікової ставки Національного банку України встановленої на відповідні періоди згідно постанов НБУ.

Облікова ставка НБУ за період з 23 березня 2012 року по 09 червня 2013 року становить 7, 5 % річних, за період з 10 червня 2013 року по 12 серпня 2013 року становить 7, 0 % річних, за період з 13 серпня 2013 року по 14 квітня 2014 року становить 6, 5 % річних, за період 15 квітня 2014 року по 07 липня 2014 року становить 9, 5 % річних, за період з 08 липня 2014 року по 16 липня 2014 року становить 8, 5 % річних, за період з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року становить 12, 5 % річних, за період з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року становить 14, 0 % річних, за період з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року становить 19, 5 % річних, за період з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року становить 30, 0 % річних, за період з 28 серпня 2015 року о 24 вересня 2015 року становить 27, 0 % річних, за період з 25 вересня 2015 року по 29 жовтня 2015 року становить 22, 00 % річних. за період з 30 жовтня 2015 року по 10 грудня 2015 становить 22, 00 % річних.

Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму процентів за договором позики від 06 квітня 2009 року за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 342 063, 55 грн.

У судовому засіданні також встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем зобовязань позивач поніс додаткові витрати у вигляді судового збору в розмірі 6890, 00 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», ст. ст. 525, 526, 530, 549, 625, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та відсотків від суми позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 суму інфляційних витрат за договором позики від 06 квітня 2009 року за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 1 036 952 (один мільйон тридцять шість тисяч девятсот пятдесят дві) грн. 55 коп., суму процентів за договором позики від 06 квітня 2009 року за період з 13 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 342 063 (триста сорок дві тисячі шістдесят три) грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот девяносто) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: Ю.Б. Свячена