УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

МазурЛ.М., Закропивного О.В. Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 жовтня 2006 року.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 жовтня 2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,091 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вказав, що 15 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_5 була укладена угода у простій письмовій формі, відповідно до якої ОСОБА_5 зобов'язався придбати зазначену вище земельну ділянку за грошові кошти позивача з метою будівництва на ній жилого будинку, а після завершення будівництва переоформити земельну ділянку та жилий будинок на ім'я позивача, а позивач зобов'язався надати ОСОБА_5 грошові кошти для придбання земельної ділянки, виконати будівельні та інші роботи, необхідні для обслуговування цієї земельної ділянки та жилого будинку, на виконання якої 19 жовтня 2006 року він передав ОСОБА_5 та його дружині грошові кошти для придбання земельної ділянки.

Посилаючись на те, що укладений 19 жовтня 2006 року договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 був фіктивний, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзіпредставник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_7 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. п. 5, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний нотаріально посвідчений правочин, на час укладання якого ОСОБА_5 та третя особа у справі ОСОБА_7 перебували у шлюбі, і остання нотаріально посвідченою заявою від 19 жовтня 2006 року надала згоду ОСОБА_5 на купівлю за набуті у шлюбі кошти земельної ділянки, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, і є фіктивним, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

Т.О.Писана