АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. ОСОБА_1

секретар Чубрей І.І.

за участю ОСОБА_2. який діє в інтересах ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2016 року,

встановила:

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь:

-5000 гривень на відшкодування моральної шкоди за приниження ділової репутації адвоката;

-231 гривню 47 копійок на відшкодування матеріальної шкоди.

Посилався на те, що 27 липня 2015 року на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №420 уклав договір про надання правової допомоги із ОСОБА_4

Виконуючи взяті на себе обовязки за договором позивач звернувся із адвокатським запитом №07/01-12/15 на отримання інформації до відповідача. Однак Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області таку інформацію не надало.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року визнано дії Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області щодо ненадання інформації на адвокатський запит протиправними.

Вважав, що діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних хвилюваннях, втратою часу для поновлення порушених прав, приниження ділової репутації адвоката.

Також Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області позивачу була завдана матеріальна шкода, яка полягає у витратах, які поніс позивач оплачуючи проїзд до Вінницького апеляційного адміністративного суду свого представника ОСОБА_2

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове рішенням, яким задовольнити його позов.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач у позовній заяві не зазначив підстав передбачений пунктом 2 частиною 2 статті 1167 ЦК України, яка дає йому право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Позивачем не доведено, що саме даними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди.

Також позивачем не доведено, що незаконними діями відповідачів йому завдано матеріальну шкоду.

Такі висновки суд першої інстанції є правильними.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частини 1, 2, 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно частин 1, 2 статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992року, N 6 розглядаючи позови про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року розяснено , що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 27 липня 2015 року адвокат ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про надання правової допомоги (а.с.10).

Виконуючи взяті на себе обовязки за договором позивач 7 грудня 2015 року звернувся із адвокатським запитом №07/01-12/15 на отримання інформації до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області (а.с.7).

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 7 грудня 2015 року №900 вбачається, що вказаний запит відповідачем було отримано 9 грудня 2015 року (а.с.9).

Постановою апеляційного адміністративного суду Чернівецького окружного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року визнано дії Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області щодо ненадання інформації на адвокатський запит від 7 грудня 2015 року №07/01-12/15 протиправними (а.с.13-14).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не довів, що Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області завдало йому матеріальної та моральної шкоди.

Однак ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права

Зокрема суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин статті 1166, 1173 ЦК України.

Враховуючи обставини наведені вище рішення суду першої інстанції слід змінити доповнивши мотивувальну частину рішення посиланням на статті 1166, 1173 Цивільного кодексу України.

В решті рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Поликовими є доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, які він поніс на оплату проїду до міста Вінниці його представника ОСОБА_2 у звязку з розглядом адміністративної справи за його позовом.

Згідно частини 1, 3 статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Частиною 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 168 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» 17 жовтня 2014 року, № 10 судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Колегія суддів вважає, що витрати позивача, понесені ним на оплату проїду до міста Вінниці його представника ОСОБА_2 у звязку з розглядом адміністративної справи за його позовом не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України

З огляду на норми статей 87, 91, 94 КАС України вказане питання може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення Вінницьким апеляційним адміністративним судом у справі №824/17/16-а за позовом ОСОБА_3 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання протиправними дій.

Також помилковими є доводи скарги про те, що позивачу слід відшкодувати моральну шкоду завдану внаслідок неправомірної бездіяльності органу державної влади.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в порушення вимог ст. 61 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували те, що внаслідок неправомірної бездіяльностіУправління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області йому було завдано моральної шкоди та наявність причинного звязку між неправомірною бездіяльністю відповідача та заподіяною шкодою.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач неправильно обрав спосіб захисту порушеного права.

Зокрема позивач просив стягнути на його користь кошти з Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

При цьому позивач не врахував, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845).

Відповідно до пунктів 35, 38 Порядку № 845 казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

З огляну на зазначене вище шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування відповідно до правил ст. 1173 ЦК України підлягає відшкодуванню шляхом стягнення такої шкоди з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2016 року змінити.

Доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на статті 1166, 1173 Цивільного кодексу України.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: