Справа № 449/327/15 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/4383/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 квітня у позові ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №LVZ0GA00000032 від 23.08.2007 р. укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3. Визнано недійсним договір іпотеки від 23.08.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4 за реєстр. № 2080. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 102 грн. 40 коп.

Дане рішення оскаржила представник ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції вирішуючи питання по суті зустрічних вимог дійшов висновку про задоволення позову, залишивши поза увагою усне клопотання ПАТ КБ «Приватбанк» щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, укладених між сторонами 23.08.2007 року, оскільки позивач за зустрічним позовом звернувся до суду тільки у 2015 році. Вважає помилковим висновок районного суду, що укладений правочин суперечить вимогам ч.1 ст.230 ЦК України та вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є недійсним. Звертає увагу, що ОСОБА_3 ознайомилися і погодилася з усіма умовами кредитування, про що свідчить підписання нею кожного аркуша кредитного договору та Анкети-Заяви позичальника. Також вказує, що ОСОБА_3 при укладенні спірного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладення договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Окрім цього зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що розрахунки надані банком, не можна брати до уваги, оскільки відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, судово-бухгалтерської експертизи з метою з'ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилась, а надані до суду документи належним чином не дослідженні.

Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 23.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №LVZ0GA00000032 відповідно до якого банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит в сумі 30 000 доларів США на термін до 24.08.2017. Кредит видавався на ремонт нерухомості. (а.с.8-11)

Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №LVZ0GA00000032 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 23.08.2007р., посвідчений приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4 за реєстр. № 2080, згідно якого ОСОБА_3 передала в заставу банку нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності (квартиру, яка знаходиться за адресою: Львівська область, м.Перемишляни, вул.Богуна, 1/5).

Згідно розрахунку заборгованості наданого ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 15.01.2015р. ОСОБА_3 має заборгованість 18 539, 84 дол. США, яка складається з наступного: 15 058 дол. США заборгованість за кредитом; 2 100, 92 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 240 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 242, 36 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штафи: 15,85 дол. США штраф (фіксована частина), 882, 09 штраф (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 районний суд прийшов до висновку про те, що кредитний договір №LVZ0GA00000032 від 23.08.2007 р. не містить обовязкової інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх попутних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища ОСОБА_3, як споживача.

Однак колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Статтями 1047-149, 1055, 1056-1 ЦК України передбачено обовязкову письмову форму договору, право кредитора на отримання процентів та обовязок боржника повернути позику в строк та сплатити проценти.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ окреслено, що коливання курсу іноземної валюти/валютні ризики стосуються саме обох сторін правочину, відтак. Банк-кредитор будучи стороною цього ж правочину, відповідно до Постанови Національного банку України № 496 від 12.11.2003 року не будучи суб'єктом, що встановлює курс іноземної валюти не може порушити права другої сторони правочину за загальновідомої обставини - динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації в ту чи іншу сторону.

Отже, з врахуванням наведеного, коливання курсу іноземної валюти/валютні ризики не можуть слугувати підставою й для визнання правочину недійсним.

Згідно п. 3.8 Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Колегією суддів встановлено, що згідно Анкети-заяви підписаної ОСОБА_3 22.08.2007 року чітко вбачається, що остання мала можливість обрати із трьох запропонованих варіантів валюти зобов'язання: Долари США, Євро, Гривня, однак вона обрала саме Долар США. Окрім того позичальниця повідомлена про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (зворот), що свідчить про виконання обов'язку банком щодо попередження про валютні ризики, в т.ч. з врахуванням тієї обставини, що за оспорюваним кредитним договором сторони погодили виключно валюту зобов'язання долари США та повернення саме отриманих доларів США без будь якої прив'язки до можливості здійснення даного повернення до валюти платежу, що відмінна від валюти зобов'язання.

Виконання своїх зобов'язань за кредитним договором тягне для ОСОБА_3 витрати абсолютно рівні сумі збитків для банку в разі невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору не змінилось у зв'язку з зазначеними позичальницею валютними коливаннями/ризиками, що виключає підстави для визнання договору недійсним.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Дана норма введена на підставі Закону № 3795-VI від 22.09.2011 року, відтак, тільки кредитні договори укладені після цієї дати підлягають визнанню недійсними з підстави коливання курсу іноземної валюти/валютні ризики, та не має зворотньої дії в часі щодо правовідносин, що передували прийняттю Закону.

З врахуванням вищенаведеного наявні підстави стверджувати, що коливання курсу іноземної валюти/валютні ризики не можуть слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів не погоджується із висновком районного суду про те, що оспорюваний кредитний договір не містить обовязкової інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх попутних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, виходячи із наступного.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавець визначив, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний в п.п. 6.2 та 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

В п. 7.1 оспорюваного договору сторони обумовили, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23.08.2007 року по 23.08.2017 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 30 000,00 доларів США на наступні цілі: ремонт квартири, а також у розмірі 3 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової комісії у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Цим же пунктом договору сторони обумовили, щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 476,54 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Таким чином, сторони визначили, що після сплати одноразової комісії за надання кредиту позичальник сплачує банку виключно 12 разів в році по 476,54 доларів США і так протягом 10 років, а це 57 184,80 доларів США.

Інші витрати передбачені договором, а саме: відсотки за дострокове погашення кредиту встановлені в розмірі 0 % (п. 7.5 договору), відтак нічого сплюсувати до загальної вартості кредиту, аналогічно, як і винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору нараховується виключно від залишку заборгованості при невиконанні позичальником умов договору - пункту 2.2.11, чи настане таке порушення та в якій сумі сторонам договору в дату укладення такого невідомо. Таким чином, загальна вартість кредиту для позичальниці становитиме наведені 57 184,80 доларів США.

Що стосується орієнтовної сукупної вартості кредиту, то така обумовлюється перед укладенням кредитного договору згідно п. д ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З Анкети-заяви підписаної позичальницею 22.08.2007 року чітко вбачається, що ОСОБА_3 ознайомилася і погодилася з усіма умовами кредитування, про що свідчить підписання нею, зокрема кожного аркуша кредитного договору та Анкети-заяви позичальника у якій зазначено, що вона ознайомилася і згодна з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі. Своїм підписом ОСОБА_3 підтвердила факт про надану їй повну інформацію про умови кредитування в Приватбанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник має право, та відомості про те, від кого Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та наслідки пропонованих схем кредитування.

Отже, сторонами правочину на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» погоджено детальний опис загальної вартості кредиту в кредитному договорі та орієнтовну сукупну вартість кредиту до укладення договору, відтак, висновки суду і в цій частині вимог являються безпідставними.

Згідно п. 3.2 Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» кредитний договір має містити графік платежів із розписаною сукупною вартістю кредиту за кожним платіжним періодом.

Як зазначалось вище, в анкеті-заяві підписаній позичальницею 22.08.2007 року визначено, що позичальниця повідомлена банком про орієнтовну сукупну вартість кредиту включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під кожним документом із наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є й положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів саме згідно умов договору).

Колегією суддів встановлено, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором №LVZ0GA00000032 від 23.08.2007 року, ОСОБА_6 здійснювала 17.10.2014р., чим визнавала укладений вищенаведений кредитний договір.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Колегією суддів встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір №LVZ0GA00000032 від 23.08.2007 року укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним, оскільки всі умови, які необхідно було узгодити сторони обумовили в договорі, тому відповідно до чинного законодавства всі необхідні положення передбачені в правочині.

Відповідно до п. 5.4 договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Тому колегія суддів вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що районний суд на вищенаведені норми закону та обставини справи уваги не звернув, а тому приходить до висновку про скасування рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року та ухвалення нового рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 слід задовольнити частково та стягнути заборгованість за кредитним договором № LVZ0GA00000032 від 23.08.2007 року від 23.08.2007 року у розмірі 18 523, 90 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ від 22.11.2016 року 477 548,46 грн. та 250 грн. штраф (фіксована частина). Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 923 грн. 73 коп. У зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки слід відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року скасувати.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути заборгованість за кредитним договором № LVZ0GA00000032 від 23.08.2007 року від 23.08.2007 року 18 523, 90 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ від 22.11.2016 року 477 548,46 грн. та 250 грн. штраф (фіксована частина).

Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 923 грн. 73 коп.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_7