АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1273/15-ц 22-ц/774/2222/К/16
Справа № 182/1273/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/2222/К/16 суддя Кобеляцька-Шаховал І.О.
Категорія 5 ( ІV ) Суддя - доповідач Зубакова В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетрвоській області про усунення перешкод у здійсненні права власності, посилаючись на те, що він, на підставі договору довічного утримання від 04.06.2003 року, є власником домоволодіння №67а по вулиці Сулицькій в місті Нікополі Дніпропетровської області.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у вказаному домоволодіння та чинять йому перешкоди у користуванні власністю.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 67а з надвірними спорудами по вул.Сулицькій в м.Нікополі, в звязку з позбавленням права власності на житлове приміщення; усунути перешкоди в користуванні будинком № 67а з надвірними спорудами по вул.Сулицькій в м.Нікополі, зареєстрованого в КП „ОСОБА_4 МБТІ за ним на підставі договору довічного утримання (ВАК № 862930 реєст.№ 1-1268 від 04.06.2003 року), посвідченого державним нотаріусом 1-ї ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, зареєстрованого в КП „ОСОБА_4 МБТІ в книзі 78 запис 94 від 14.07.2003 року, розташованим на земельній ділянці, площею 0,0591 га, шляхом зняття відповідачів з реєстрації за місцем їх реєстрації по вул.Сулицькій, 67а в м.Нікополі, виселивши відповідачів з домоволодіння 67а по вул.Сулицькій в м.Нікополі.

Крім того, просив зобовязати Головне Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації по вул.Сулицькій, 67а в м.Нікополі.

Ухвалою суду від 25.07.2016 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_4 районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетрвоській області на належного Виконавчий комітет ОСОБА_4 міської ради Дніпропетровської області.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням будинком № 67а з надвірними спорудами по вул.Сулицькій в м.Нікополі.

Усунено перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим будинком № 67а з надвірними спорудами по вул.Сулицькій в м.Нікополі (зареєстрованого в КП „ОСОБА_4 МБТІ за ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання (ВАК № 862930 реєст.№ 1-1268 від 04.06.2003 року), посвідченого державним нотаріусом 1-ї ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, зареєстрованого в КП „ОСОБА_4 МБТІ в книзі 78 запис 94 від 14.07.2003 року), розташованим на земельній ділянці, площею 0,0591 га, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом зняття їх з реєстрації по вул.Сулицькій, 67а в м.Нікополі.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 29 вересня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів та ухвалити нове рішення про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із спірного домоволодіння, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не було враховано, що відповідачі ніколи не були членами його сімї та не мають права на це майно, а тому повинні бути виселені, як такі, що перешкоджають йому в користуванні власністю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не враховано, що вона мешкає у спірному будинку більше 20 років, її чоловік приймав участь у будівництві цього будинку. На теперішній час вона з сином проживає у тимчасовій споруді, яку будувала сама та вважає своєю власністю, тобто вона не чинить позивачу перешкод у користуванні домоволодінням. Крім того, висновок суду щодо позбавлення її з сином права користування спірним житлом суперечить висновку суду щодо відсутності підстав для їх виселення.

Позивач ОСОБА_1 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, в яких зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи завчасно (11 листопада 2016 року) належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 132, 133), в судове засідання не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів заявлених позовних вимог, апеляційних скарг і письмових заперечень на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача ОСОБА_7 відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить домоволодіння № 67а по вул.Сулицькій в м.Нікополі на підставі договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом 1-ї ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, зареєстрованого в КП „ОСОБА_4 МБТІ в книзі 78 запис 94 від 14.07.2003 року, розташоване на земельній ділянці, площею 0,0591 га (а.с.18-26).

В спірному домоволодінні зареєстровані та проживають відповідачі по справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.15), які перешкоджають позивачу та його сімї користуватись домоволодінням (а.с.5-10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності, а оскільки відповідачі порушують право позивача, їх позбавлено права користування спірним домоволодінням та усунено перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом зняття відповідачів з реєстрації. Разом з тим, суд прийшов до висновку про відмову у виселенні відповідачів з домоволодіння, яке належить позивачеві, і на яке відповідачі не мають жодних прав з тих мотивів, що в матеріалах справи відсутні докази систематичного руйнування житла або порушення відповідачами правил співжиття, які б стали підставою для застосування ст. 116 ЖК України.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення таким вимогам закону не відповідає, а тому, колегія суддів, скасовує рішення суду у звязку знеправильним застосуванням норм матеріального права на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ооскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, як власник домоволодіння, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Таке право позивача, згідно ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 156, 64 ЖК України, визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, після набуття ОСОБА_1 права власності на домоволодіння № 67а по вул.Сулицькій в м.Нікополі, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування спірним домоволодінням, як особи, які не належать до членів сімї нового власника.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту права власності ОСОБА_1, порушення якого виявляється у наявності перешкод у користуванні домоволодіння, у даному випадку буде припинення дії, яка порушує це право, а саме: позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування домоволодінням №67а по вулиці Сулицькій в місті Нікополі Дніпропетровської області та їх виселення із цього домоволодіння.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Зняття з реєстраційного обліку покладено на відповідні Управління державної міграційної служби України, однак до участі у даній справі цей орган був залучений в якості третьої особи, а не відповідача.

Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст. 7 названого Закону, безпосередньо саме рішення суду про позбавлення права користування домоволодінням та виселення і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, отже заявлені, як окремі, вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстрації не є передбаченим вказаним Законом способом захисту, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного колегія суддів ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщеннямта виселення.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких серед іншого відносяться витрати на правову допомогу ( ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1, п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Таким чином, при зверненні до суду з позовною заявою позивачем вірно сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. (виходячи з мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня 2015 року, у розмірі 1218 грн.), як за вимоги немайнового характеру, і саме ця сума підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_3 у відповідності до квитанції про оплату судового збору (а.с. 4), оскільки відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи (а.с. 123) та звільнена від плати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. 4 ч.1 ст.309, 313- 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року та додаткове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю домоволодінням №67а по вулиці Сулицькій в місті Нікополі Дніпропетровської області, шляхом позбавлення ОСОБА_2, ОСОБА_3 права користування домоволодінням №67а по вулиці Сулицькій в місті Нікополі Дніпропетровської області.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3із домоволодіння №67а по вулиці Сулицькій в місті Нікополі Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: