Справа № 136/1028/16-ц Провадження № 22-ц/772/3508/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Голоти Л.О., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10.10.2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Зазначало, що відповідно до договору б/н від 30.04.2013 року ОСОБА_2 06.12.2013 року отримав кредит у розмірі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку №0793 Універсальна 55 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки 12/2016.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір.

Банк виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу зазначений кредит. ОСОБА_2 всупереч умов договору та вимог законодавства своїх зобовязань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 02.06.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13 534,56 грн., яка складається з 1095,03 грн. заборгованість за кредитом; 8718,84 грн - проценти; 2600 грн. пеня; 500 грн. штраф (фіксована частина); 620,69 грн. штраф (процентна складова).

Виходячи з наведеного, положень ст.ст.509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 зазначену вище суму боргу та судові витрати.

Заочним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 10.10.2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 30.04.2013 року станом на 02.06.2016 року в розмірі 2498,15 грн., з них: 1095,03 грн. заборгованість за кредитом; 1284,16 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штраф в сумі 118,96 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у вигляді судового збору в сумі 254,35 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині зменшення заборгованості по процентам, відмови у стягнення пені та штрафу (фіксована частина), задовольнивши позовні вимоги в цій часині в повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що рішення суду в оскаржуваних частинах відповідає ст.213 ЦПК України.

Установлено, що 30.04.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Встановлено, що на виконання умов договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання виконав, надавши відповідачу кредит.

Проте, внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, станом на 02.06.2016 року утворилась заборгованість, яка становить 13 534, 56 грн., з них 1095,03 грн. заборгованість за кредитом; 8718,84 грн - проценти; 2600 грн. пеня; 500 грн. штраф (фіксована частина); 620,69 грн. штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобовязань з нього на користь банку підлягає стягненню тіло кредиту, проценти, виходячи з діючої на час укладання договору ставки 30 %, оскільки збільшення банком розміру процентної ставки за кредитним договором було здійснено в односторонньому порядку з порушенням ч.3 ст.1056-1 ЦПК України, а також штраф (процентна складова).

Водночас, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафу (фіксована складова) суд виходив з того, що в порушення вимог чч.2, 3 ст.549 ЦК України пеня і штраф (фіксована складова) нараховані не у відсотках, а у твердій грошовій сумі, тому вказані нарахування не є неустойкою в розумінні ЦК України. Окрім цього, вимога позивача про стягнення з відповідача подвійного штрафу за невиконання ним одного кредитного зобовязання порушує принцип встановлений ст.61 Конституції України.

Перевіряючи рішення суду в оскаржуваних частинах, судова колегія вважає, що рішення суду в цих частинах ґрунтуються на нормах матеріального права та матеріалах справи.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагент та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За правилами статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір процентів, не взявши до уваги розяснення, викладені в п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та положення п.п.1.1.3.2.3, 1.1.2.3, 1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, які регулюють порядок внесення змін в діючі тарифи, судова колегія вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Установлено, що 30.04.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви та погодження з Умов та правил надання банківських послуг. За умовами договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

В документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як пояснив суду представник позивача процентна ставка за укладеним між сторонами договором є змінювана.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Сама по собі вказівка на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою, а тому судом першої інстанції вірно стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по відсотках, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30,00 % річних.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині відмови судом першої інстанції у стягненні пені, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., включаючи прострочення забовязань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 30.04.2013 року станом на 02.06.2016 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, як передбачено ч.3 ст.549 ЦК України, тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні пені.

Як пояснив представник позивача, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобовязання та твердої суми. Оскільки відсоткова частина була незначна, її не нараховували, а лише предявили до стягнення тверду частину, по 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів погоджується з мотивами районного суду та вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Судова колегія вважає законним і висновок суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) не відповідає положенню ч.2 ст.549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобовязання.

Крім того, зі змісту ст. 549 ЦК України випливає, що поняття пені та штрафу визначені у цій статті та порядок їх обрахунку, є обовязковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не можуть бути змінені та викладені на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається їх суть, тобто вони перестають бути видом забезпечення виконання зобовязання неустойкою в розумінні закону.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не являються суттєвими та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10.10.2016 року у цій справі - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_3

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом.

Суддя: