н/п 2/490/565/2016 Справа № 490/6060/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2016 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.,
при секретарі - Гудковій Є.С,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільним сумісним подружжя та поділ спільного майна подружжя, -
В червні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом, з подальшим неодноразовим уточненням позовних вимог, в якому остаточно просила встановити факт, що має юридичне значення , а саме спільне проживання однією сім'єю у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 27.12.2007 р. по 03.01.2015 р. ; визнати об'єктом права спільної сумісної власності 51/100 частки квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на половину частки від 51/100 частки вказаної квартири в порядку розділу спільного сумісного майна; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 30 вересня 2013 року, виданого Реєстраційною Службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім'я ОСОБА_3 на зазначену квартиру, індексний номер 10212072.
В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 та проживання однією сім'єю на протязі семи років - з 27 грудня 2007 року до 03 січня 2015 року, в орендованій квартирі АДРЕСА_1. Вони вели спільне господарство, купували все необхідне, мали взаємні права та обов'язки та спільний сімейний бюджет.
В період проживання однією сім'єю вони на підставі Договору №40/2К від 04.08.2008 року про відступлення права вимоги на квартиру на ім'я ОСОБА_2 набули у власність квартиру АДРЕСА_1 . При цьому договір оформлений на імя відповідача за ініціативою його самого, хоча придбання квартири відбувалося за гроші позивачки, що, на її думку , підтверджуєтся Договором про банківський депозитний вклад ДПВ -159/08 від 04.02.2008 року з додатковими угодами та квитанціями про поповнення депозитного рахунку.
Після розірвання фактичних шлюбних відносин у січні 2015 року позивачка не має доступу до спірної квартири АДРЕСА_1
Згодом вона дізналася, що ОСОБА_2 без її відома переоформив їх спільну сумісну власність - спірну квартиру на свою матір - ОСОБА_3. Проте, перебуваючи у фактично шлюбних відносинах позтивачкою та відповідачем було сплачено 31 кв.м., загальна вартість витрачених коштів на придбання житла становить 150951 грн. Таким чином, виходячи з загальної вартості квартири площею 60,3 кв.м у 292289,40 грн., 51/100 частин цієї квартири ( 150951 грн. - вартість 31 кв.м.) сплатила ОСОБА_1 під час перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_2, і ця частка квартири є їх спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу в рівних частках , на підставі чого просила вимоги позову задовольнити.
В останнє судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, згоді на заочний розгляд справи , просили задвольнити позов в повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, повідомлялися судом належним чином неодноразово, відповідачка ОСОБА_3 відмовлялася від отримання судових повісток, про причини неявки суду не повідомили. Ухвалою суду розгляд справи проводиться в порядку заочного розгляду , оскільки в справі достатньо доказів про права та обов'язки сторін.
Вислухавши пояснення позивача в минулих судових засіданнях, допитавши свідків, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Факт проживання позивачки з відповідачем ОСОБА_2 підтверджується наданими фотокартками за вказаний період проживання та показами свідків, які є сусідами позивача, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які підтвердили , що сторони проживали з 2007 року до січня 2015 року однією сімєю та вели спільне господарство за вказаною адресою.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд вважає встановленим, що з грудня 2007 року і до 03 січня 2015 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, оскільки перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом , взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами. На той час вони в іншому шлюбі не перебували.
Як вбчається з матеріалів справи, 01 лютого 2007 року відповідно до Договору №1/2 К про участь у Фонді фінансування будівництва укладеного між ТОВ «Девелопмент-Інвест» (довіритель) та АКБ «Київ (управитель) було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва (ФФБ), згідно якого довіритель взяв на себе зобов'язання передати грошові кошти ФФБ в довірче управління Управителя, а управитель прийняв кошти до ФФБ в довірче управління з подальшим використанням їх відповідно о правил ФФБ за умови виконання умов цього договору. Довіритель набуває права вимоги на об'єкт інвестування, а саме: квартир категорії А, загальною площею 946 кв.м. (згідно переліку квартир викладених у додатку №1), які будуються в багатоповерховому житловому будинку по АДРЕСА_1
04 серпня 2008 року на виконання умов даного договору №40/2 К від 04.08.2008 р. ОСОБА_2 було сплачено 118776 грн. (за 24,5 кв.м) від загальної вартості майнових прав на квартиру, що підтверджується платіжним дорученням.
Таким чином, протягом 2008 року за спірну квартиру позивачкою під час спільного проживання однією сімєю з ОСОБА_2 було сплачено 150951 грн., що становить оплату за 31 кв.м.
10 квітня 2012 року Додатковою угодою №1 до договору №1/2 К від 01.02.2007 року про участь у фонді фінансування будівництва, укладеною між ТОВ «М-Інвест-Буд» та ПАТ «АКБ «Київ», у зв'язку з коригуванням проектної документації та паспорту технічної інвентаризації об'єкта будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 пункт 1.5 Договору №1/2 К про участь у ФФБ викладено у наступній редакції: «Об'єктом інвестування є: квартира №42 на другому поверсі, однокімнатна, загальною площею 60,3 кв.м. по АДРЕСА_1 Плановий термін введення об'єкту будівництва в експлуатацію - 4 квартал 2012 року.
10 квітня 2012 року Додатковою угодою №1 до Договору №40/2 К про відступлення права вимоги від 04.08.2008 року ТОВ «М-Інвест-Буд» та ОСОБА_2, в зв'язку з коригуванням проектної документації об'єкта будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 пункт 1.3 Договору №40/2 К про відступлення права вимоги від 04.08.2008 року виклали в наступній редакції: «за цим договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від управителя належного виконання всіх обов'язків за основним договором , в т.ч. передачі прав на квартиру з наступними характ еристиками: квартира №42, секція 2,поверх 2, кількість кімнат 1, загальна площа 60,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 Плановий термін введення об'єкту в експлуатацію - 4 квартал 2012 року.
19 листопада 2012 року було укладено Договір №1 про відступлення права вимоги за договором №1/2К від 01.02.2007 року (заміну сторони в зобов'язанні) між ОСОБА_2 (первісний кредитор), ОСОБА_3 (Новий кредитор) та ПАТ «Акціонерний комерційний банк»Київ» (управитель), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, Первісний Кредитор (ОСОБА_2.) відступає Новому кредитору (ОСОБА_2.) , а Новий кредитор набуває права та обов'язки Довірителя за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №1/2К від 01.02.2007 р., додаткової угоди №1 до Договору №1/2 К від 10.04.2012 р., Договору №40/2К від 04.08.2008 року, укладеними між Первісним кредитором (ОСОБА_2.) та Управителем (далі іменується Основне зобов'язання) на отримання у власність однокімнатної квартири №42 загальною площею 60,3 кв.м. на 2 поверсі, секція №2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1). З дати укладення цього Догоовру та здійснення між Первісним кредитором та Новим кредитором відповідних розрахунків Новий кредитор набуває прав та обов'язків за Основним зобов'язанням (пункт 3). Пунктом 4 Договору передбачено, що права та обов'язки, що відступаються новому кредитору, засвідчують документами, які передаються йому первісним кредитором, а саме: Договором про участь у ФФБ №1/2К від 01.02.2007 р.; додатковою угодою №1 до договору №1/2 К від 10.04.2012 р.; свідоцтвом про участь у ФФБ житлового будинку АДРЕСА_1 від 24.03.2008 р.; договором №40/2 К від 04.08.2008 р.; квитанцією про здійснення оплати вимірних одиниць об'єкта інвестування квартир №42 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 5 Даного договору в момент укладення Договору №1 від 19.11.2012 р. про відступлення права вимоги за договором №1/2К від 01.02.2007 р. Первісний кредитор )ОСОБА_2) гарантував, що обов'язок щодо оплати вартості об'єкту інвестування за основним зобов'язанням виконаний в 100% розмірі.
Як підтверджується матеріалами, наданими на вимогу суду ПАТ КБ «Київ», відповідно до меморіального ордеру №11455634 від 19.12.2012 року ОСОБА_3 було сплачено суму у розмірі 141383,40 грн. за майнові права за квартиру АДРЕСА_1 згідно договору №1 від 19.11.2012 року.
ОСОБА_3 30.09.2013 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно , індексний номер 10212072 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60, 3 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м., форма власності приватна, виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області .
Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно поширюються загальні положення права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 214 та ст.. 360-7 ЦПК України, обов'язковою для усіх судів України є правова позиція стосовно того, що при застосуванні ст.. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними складися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також, якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно.
У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором
За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Водночас, частинами 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.
Відповідно до ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.
Згідно ст.. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі: інвестування, здійснюваного громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності, згідно ст.. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність»суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора, згідно ст.. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність»основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності, згідно ст.. 19 . Закону України «Про інвестиційну діяльність»з ахист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих на створення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності об'єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на отримання прибутку (доходу) від інвестицій. Держава гарантує захист інвестицій незалежно від форм власності.
Актом прийому передачі квартири АДРЕСА_1 ТОВ «Житлобуд-Ніко» (забудовник) та ОСОБА_3 (пайовик) склали акт про те, що забудовник передає, а пайовик приймає квартиру АДРЕСА_1; пайовик не має претензій до забудовника стосовно стану приймає мого житла.
30 вересня 2013 року ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке було видано Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що 150 951 грн. (31 кв.м.) з загальної вартості квартири, площею 60,3 кв.м., яка становить 292289,40 грн. - сплатила ОСОБА_1 з ОСОБА_2 під час проживання однією сім'єю , а 141338,40 грн. (29,3 кв.м.) сплатила ОСОБА_3
За такого, у відповідності до ст. ст. 60, 63, 68, 70, 74 СК України, ст.ст. 316, 328, 355, 368, 372 ЦК України, суд дійшов висновку, що 51/100 часток квартири АДРЕСА_1, загальною площею 60, 3 кв.м. , є майном, набутим сторонами за час спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, й кожний з них має рівні права володіння, користування й розпорядження цим майном. У зв'язку із зазначеним, позов в цій частині підлягає задоволенню й за позивачкою слід визнати право власності на 51/200 частки цієї квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя .
Що стосується вимог про визнаня недійсним Свідоцтво про право власності від 30 вересня 2013 року, виданого Реєстраційною Службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім'я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, індексний номер 10212072, то суд зазначає наступне.
Як правову підставу позовних вимог в цій частині позивач зазначає ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і/або державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Частина 4 цієї статті визначає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.
Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 387 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору (висновки Верховного Суду України, викладений у постанові від 10 червня 2015 року № 6-348цс15).
Проте, вимог про визнання правочину недійсним позивачка не заявляла і на таке не посилался, а при видачі оспорюваного Свідоцтва порушення вимог законодавства з боку Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області ( яка до того ж в якості співвідповідача по справі позивачем не заявлялася) судом не встановлено.
За такого, дані вимоги є передчасними, оскільки на теперішній час наявність цього Свідоцтва не порушує майнових прав позивача , що не перешкоджає в подальшому, за наявності перешкод у здійсненні її прав власника звернутися за захистом свого порушеного права у передбачений законом спосіб та за належними способом захисту.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог на користь ОСОБА_1 слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 1549, 55 грн. судового збору .
Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання однією сім'єю у фактично шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 21 грудня 2007 року по 03 січня 2015 року.
Визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 51/100 частки квартири АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 51/200 частки квартири №42 по АДРЕСА_1.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1549, 55 грн. судового збору .
Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.