Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/724/16-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 48 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Ромео ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, зобовязання не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив в період відсутності на території України Ромео ОСОБА_4 визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним. Також позивач просив зобов»язати відповідачку ОСОБА_5 не чинити перешкод у проживанні дитини з ним в період відсутності на території України її матері. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначав, що на підставі рішення суду про розірвання шлюбу дитина залишена проживати з матірю. Йому судом визначено час спілкування з дитиною. Відповідачка самоусувається від виховання дитини та виконання своїх батьківських обовязків, створила нову сімю, виїжджає на проживання до іншої держави, де проживає та працює її чоловік. В звязку з цим спільна дитина фактично проживає з матірю відповідачки - бабусею ОСОБА_5, яка періодично створює йому перешкоди в спілкуванні з дитиною. Відповідачка ОСОБА_7 ОСОБА_4 в листопаді 2015 року виїхала за межі України. Він працює, має стабільних дохід, належні умови для проживання дитини. Тому просив задоволити позов.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позов. На думку апелянта, суд не врахував, що проживання дитини з батьком під час виїзду матері за кордон буде відповідати її інтересам.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі, мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23.02.2012 року по справі №2-3019/11 визначено місце проживання дитини з відповідачкою ОСОБА_7 ОСОБА_4 (а.с.7).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 ОСОБА_4 періодично залишає територію України, виїздить до іншої держави, а дитина сторін залишається проживати за місцем її реєстрації з батьками матері.

З приводу цього між сторонами виник спір про визначення тимчасового (на час відсутності матері) проживання дитини з батьком (позивачем).

Аналогічний спір між сторонами був предметом судового розгляду по справі №279/14752/14-ц, за результатами якого рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25.06.2015 року в задоволені вимоги про тимчасове визначення місця проживання дитини з позивачем на час відсутності відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_4 було відмовлено.

З даним позовом позивач звернувся повторно, однак свої вимоги обґрунтовує можливою відсутністю відповідачки в наступний після постановлення вказаного рішення період.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для його задоволення немає.

Так, судом враховано, що при визначенні місця проживання дитини слід виходити з того, що це має в першу чергу відповідати інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст. 15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 157 СК України батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 159 СК суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, інших обставин, що мають істотне значення, у тому числі психічного здоров'я одного з них, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

На виконання зазначених положень закону рішенням від 1 вересня 2015 року судом було визначено спосіб участі позивача у вихованні дитини (а.с.8-10). Рішення є чинним. У справі відсутні докази про ухилення відповідачів від виконання зазначеного судового рішення.

Статтею 160 СК встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Спір щодо місця проживання малолітньої дитини вирішується відповідно до ст.161 СК, згідно якої, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що під поняттям «визначення місця проживання дитини» розуміється постійне проживання. В даному випадку не може йти мова про тимчасове проживання або перебування за умови настання певних обставин.

Вимоги позивача не узгоджуються із приписами ч.2 ст.18 СК, яка визначає способи захисту сімейних прав та інтересів.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача із заявлених ним підстав.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: