11.04.2016 Справа № 756/7489/15-ц
Провадження № 2/756/404/16
Справа № 756/7489/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарях Ільченко Ю.В., Іванові В.О., Борисевичі О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, про визнання шлюбного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що з 16.07.1992 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, під час якого 08.07.2009 року він уклав з відповідачкою шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В.

За умовами шлюбного договру майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а майно, яке підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстровано рухоме або нерухоме майно.

Оскільки позивач не пам'ятає, як підписував шлюбний договір, про його підписання дізнався випадково, вважає, що ОСОБА_2 ввела його в оману, оскільки він підписував довіреність, а не шлюбний договір, скористалась його похилим віком та станом здоров'я, сам шлюбний договір укладений з порушенням вимог закону, ставить його в надзвичайно невигідне матеріальне становище, ОСОБА_1 просить суд визнати шлюбний договір, укладений 08.07.2009 року між ним та відповідачкою недійсним.

Ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 21.01.2016 року, до участі у справі у якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В.

У судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачки - ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. у судове засідання не прибула, направивши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що проти задоволення позову заперечує.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 16.07.1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб про, що свідчить свідоцтво про шлюб (повторне) НОМЕР_1, видане 06.05.2014 року відділом записів актів громадянського стану м. Києва «Палац одруження Дарницький» (а.с. 10).

08.07.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір (укладений в шлюбі), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. За умовами цього шлюбного договору подружжя діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомившись з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та володіючи українською мовою уклали цей договір. Пунктом 1.1. договору передбачено, що майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Згіднго п. 1.2. договору майно, яке підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстровано рухоме або нерухоме майно (а.с. 6, 7, 79).

Згідно витягів із історії хвороби ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Міському ревматологічному центрі у періоди з 09.09.2005 року по 05.10.2005 року, з 03.01.2006 року по 18.01.2006 року, 41.08.2006 року по 22.08.2006 року, з 15.01.2007 року по 27.01.2007 року, з 18.02.2008 року по 03.03.2008 року, з 28.10.2008 року по 07.11.2008 року, з 13.08.2007 року по 23.08.2007 року, а також у Олександрівській клінічній лікарні з 16.03.2009 року по 26.03.2009 року (а.с. 56-71).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.05.2015 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири та визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, як майно, набуте за час шлюбу за кошти ОСОБА_2 (а.с.80-82).

Згідно договору дарування садового будинку від 07.10.2006 року ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_6 належний їй на праві власності садовий будинок АДРЕСА_2 ( 83-84).

За договором купівлі-продажу автомобіля від 15.01.2009 року ОСОБА_2 придбала ВАЗ-2172, к.НОМЕР_2 (а.с. 89-02).

27.08.2009 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 продала за біржовою угодою автомобіль ВАЗ 71723, НОМЕР_3 (а.с. 93).

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки.

Частиною 2 ст. 87 СК України передбачено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно правовому висновку Верховного Суду України, висловленому в постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14, що відповідно до ч. 1 ст. 360-7, є обов'язковим до застосування, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 74, 93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснено у п.п. 20, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі досліджених доказів установлено, що зміст оспорюваного шлюбного договору не суперечить вимогам закону; позивачем, в порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами укладення цього правочину під впливом обману з боку відповідачки чи перебування в момент його укладення під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, суд дійшов висновку про відмову в позові.

При цьому, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 не зважаючи на їх дружні відносини не розповідав їм про укладення спірного шлюбного договору, самі по собі та в сукупності з іншими дослідженими доказами не свідчать про укладення спірного договору під впливом обману з боку відповідачки.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м.Києва через Оболонський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя