Апеляційний суд Житомирської області
Справа №281/188/15-ц Головуючий у 1-й інст. Бичківська К. Г.
Категорія 55 Доповідач Товянська О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Гансецької І.А., Кочетова Л.Г.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточнивши вимоги, просила стягнути із ФОП ОСОБА_2 5248,80грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 07.10.2014р. по 25.06.2015р. і 2500грн. моральної шкоди. Зазначала, що 24.10.2012р. уклала з ОСОБА_2 трудову угоду, відповідно до якої працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «Владушка». 06.10.2014р. її звільнили з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України. В день звільнення 2002,20грн. зарплати і компенсацію за невикористану відпустку не виплатили. Вказані грошові кошти були сплачені лише 25.06.2015р.

Рішенням Лугинського райсуду Житомирської області від 31 березня 2016р. позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 5248,80грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3790грн. витрат за надання правової допомоги, 800 грн. моральної шкоди та 1102,40грн. судового збору. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016р. рішення суду першої інстанції скасовано. У позові відмовлено. Ухвалою ВССУ від 02 листопада 2016р. рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зазначає, що після проведеної ревізії та виявлення факту недостачі матеріальних цінностей позивачка не виходила на роботу. Після звільнення не зверталась за розрахунком, не зявлялась у центр зайнятості для розірвання трудової угоди.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 24 жовтня 2012р. між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено трудову угоду, за якою остання працювала продавцем непродовольчих товарів. Наказом № 4 від 6 жовтня 2014р. ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. У центрі зайнятості угода була розірвана 6 жовтня 2014р.

Згідно зі ст.ст.116,117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку… тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідач визнала, що виплатила позивачці заробітну плату за період з липня 2014 року до 6 жовтня 2014 року лише 25 червня 2015 року.

Обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок покладено на відповідача, роботодавця, а про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Оскільки відповідач не виконала вимоги трудового законодавства, суд обґрунтовано стягнув середній заробіток.

Колегія суддів погоджується і з розміром суми на відшкодування заподіяної такими неправомірними діями моральної шкоди. Позивачка її розмір не оспорює.

Проте судове рішення в частині стягнення витрат за надання правової допомоги підлягає скасуванню із відмовою у позові в цій частині з таких підстав.

Згідно зі ст.ст.84,88, п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Статтею 901,903 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобовязаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобовязаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

В угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких адвокат (повірений) приймає доручення клієнта. Гонорар є єдиною допустимою формою отримання ним винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом (повіреним) інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката (повіреного) в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката (повіреного) з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката (повіреного).

Жодний із вказаних факторів, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозвязку стосовно обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі, тощо) визначаються за домовленістю між сторонами і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно з роз'ясненнями п.47 постанови Пленуму ВССУ України №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000р. №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009р. №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013р. №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,42,56 ЦПК).

Матеріалами справи доведено, що представник позивача не є адвокатом, а доказів того, що він є фахівцем в галузі права, має вищу юридичну освіту, суду не надав.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,309,314,316,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року в частині стягнення витрат за надання правової допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_3 у стягненні витрат за надання правової допомоги. В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: