АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6731/16
Справа № 2-1981-2006 Головуючий 1 інст. Дегтярчук М.А.
Категорія: спадкові Доповідач Трішкова І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Трішкової І.Ю.,

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: комунальне підприємство «Архітектурне бюро міста Лозова», Лозівське бюро технічної інвентаризації, про встановлення факту приналежності правовстановлюючих документів, визнання права власності на частину житлового будинку та самовільно добудовані споруди в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2006 року ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом, в якому просила встановити факт приналежності правовстановлюючих документів, визнати право власності на 5/6 частин житлового будинку та на самовільно добудовані споруди в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що 31 липня 2005 року померла її бабуся ОСОБА_7, яка на момент смерті мешкала в місті Лозова, Харківської області, вул. Комарова, 110. В зареєстрованому шлюбі вона не перебувала, її чоловік ОСОБА_8 помер 07 січня 1963 року. Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді 5/6 частин житлового будинку № 110 по вул. Комарова у м. Лозова Харківської області, які належали їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 03 квітня 1073 року, виданого Лозівським відділом комунального господарства. За життя ОСОБА_7 самовільно, без належного дозволу, добудувала у вказаному домоволодінні сіни, літ. «А» цегляні, розміром 1,88 х 5 м кв., збудувала сарай літ. «Б» розміром 3,14 х 3,5 м кв.

Позивач посилалася на те, що постійно з 2000 року і до смерті бабусі проживала в цьому будинку разом з бабусею, оскільки вона потребувала постійного догляду, після смерті бабусі розпорядилася її особистими речами, предметами побуту, тобто фактично прийняла спадщину. Крім неї спадкоємцями є ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідачі по справі, які відмовляються від своєї частки спадщини на її користь та спадщину належним чином не приймали. Інших спадкоємців спадкоємців ані за законом, ані за заповітом немає. Позивач від спадщини не відмовлялася, а своєчасно до нотаріальної контори за прийняттям спадщини не зверталася, оскільки мала складне матеріальне становище, важкі сімейні обставини та була не обізнана в законі. Крім того, при зверненні до нотаріальної контори були виявлені деякі розбіжності в правовстановлюючих документах, а саме: у свідоцтві про смерть на українській мові вказано прізвище бабусі КРАСИЛЬНИК, у свідоцтві про народження батька позивача на російській мові вказано КРАСИЛЬНИК, у свідоцтві про народження позивача на російській мові вказано КРАСИЛЬНИК, у свідоцтві про шлюб бабусі на російській мові вказано її прізвище КРАСИЛЬНИК, у свідоцтві про одруження позивача на українській мові вказано КРАСІЛЬНІК, а у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 3 квітня 1973 року, виданого на імя покійної, її прізвище вказано також КРАСІЛЬНІК.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач наполягала на своїх позовних вимогах і просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6 позов визнали в повному обсязі та пояснили, що вони є відповідно: батьком позивача, дядьком та рідним братом, від своєї долі спадщини відмовляються на її користь, претензій не мають, спадщину не приймали і далі претендувати на неї не будуть.

Представник Лозівської державної нотаріальної контори не заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені, продовжено строк для прийняття спадщини, визнано за нею право власності на 5/6 частин житлового будинку № 110 по вул.. Комарова в м. Лозова, Харківської області та самовільно добудовані будівлі: сіни літ. «А» цегляні, розміром 1,88 х 5.00 м кв. та сарай цегляний літ. «Б» розміром 3.14 х 3.5 м. кв., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 31 липня 2005 року, встановивши факт приналежності правовстановлюючого документу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, тому підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2005 року померла ОСОБА_7 (бабуся позивача), яка на момент смерті мешкала в місті Лозова, Харківської області, вул. Комарова, 110. В зареєстрованому шлюбі вона не перебувала, її чоловік ОСОБА_8 помер 07 січня 1963 року. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина у вигляді 5/6 частин житлового будинку № 110 по вул. Комарова у м. Лозова Харківської області, які належали їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 03 квітня 1073 року, виданого Лозівським відділом комунального господарства. За життя ОСОБА_7 самовільно, без належного дозволу, добудувала у вказаному домоволодінні сіни, літ. «А» цегляні, розміром 1,88 х 5 м кв., збудувала сарай літ. «Б» розміром 3,14 х 3,5 м кв.

Як зазначає у позові ОСОБА_4, спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є вона та ОСОБА_9 (дядько позивача), ОСОБА_10 (дядько позивача), ОСОБА_6 (брат позивача), які відмовилися від спадщини на її користь. Тому просила суд на підставі п. 3 ст. 1272 ЦК України продовжити термін для прийняття спадку.

Крім того просила суд визнати право власності на все домоволодіння і зокрема на незаконно зведені будівлі.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції вважав, що позов обґрунтований та підтверджується доводами позивача, матеріалами справи.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується в повному обсязі, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до діючого законодавства, яке діяло на час винесення рішення, зокрема ст. 1272 ЦК України не передбачено можливість продовження строку на прийняття спадщини, а частиною третьою визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Матеріали справи не містять даних з нотаріальної контори про звернення ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк, а також про звернення відповідачів про відмову від прийняття спадщини на користь позивача.

Поважних причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини позивачка не навела.

Суд першої інстанції не звернув на положення чинного законодавства та обставини справи і безпідставно продовжив строк для прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України діти спадкодавця є спадкоємцями за законом першої черги.

Статтею 1266 ЦК України передбачено, що внуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, дідові, бабі, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Як зазначає ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 були діти померлої: ОСОБА_3 та його брат ОСОБА_5

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З матеріалів справи вбачається, що 1/6 частина житлового будинку № 110 по вул. Комарова у м. Лозова Харківської області належать ОСОБА_3, а 5/6 частин померлій ОСОБА_11. ОСОБА_3 на час смерті матері проживав у цьому будинку, проживає і зареєстрований і на даний час.

З огляду на положення закону, ОСОБА_3 вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки заяву про відмову у прийнятті спадщини він не подавав.

Позивачка у справі є онукою померлої ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_5, який на даний час є живим.

У свої заяві ОСОБА_4 посилається на положення ст.1264 ЦК України, у якій зазначається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Жодних підстав для зміни черговості спадкування ОСОБА_4 не навела.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Так як дане рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного зясування обставин, що мають значення для справи, воно підлягає скасуванню.

Підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати з цивільних справ,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2006 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Рішення судової колегії набирає чинності негайно, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: І.Ю. Трішкова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_2