Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу, припинення права власності, визнання права власності, стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу будинку, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язувалась сплатити йому вартість будинку в розстрочку частинами до 01 березня 2010 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору у 2013 році він звернувся до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено мирову угоду, за умовами якої відповідачка зобов'язувалася щомісяця до 01 січня 2018 року сплачувати йому вартість будинку та борг за трьома договорами застави - позики, однак відповідач умови договору та мирову угоду не виконує.

За таких обставин, уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, позивач остаточно просив розірвати договір купівлі-продажу будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, від 25 лютого 2008 року; припинити право власності ОСОБА_4 та поновити його право власності на спірне нерухоме майно; зобов'язати ОСОБА_4 передати йому у володіння будинок та стягнути з відповідача на свою користь пеню за договором купівлі-продажу в розмірі 197 100 грн та 75 тис. грн за трьома договорами позики від 13 березня 2008 року, 27 березня 2008 року та 06 травня 2008 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2015 року позов задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, укладений 25 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Припинено право власності ОСОБА_4 та відновлено право власності ОСОБА_3 на зазначене будинковолодіння.

Зобов'язано ОСОБА_4 передати спірне нерухоме майно в користування ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню у розмірі 197 100 грн, суму позики за трьома договорами позики в розмірі 75 тис. грн, а всього 272 100 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2015 року скасовано заочне рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2015 року, провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційної суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судом установлено, що 25 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом РябоконьЮ.С., згідно з яким ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 належний йому на праві власності вказаний будинок вартістю 110 500 грн. За домовленістю сторін 2 500 грн сплачені покупцем продавцю до укладення договору.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу відповідач зобов'язалася оплатити позивачу залишок вартості будинку у розмірі 108 тис. грн у розстрочку частинами до 01 березня 2010 року.

Також установлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під заставу спірного будинковолодіння було укладено три договори позики: від 13 березня 2008 року, від 27 березня 2008 року та від 06 травня 2008 року на суму 25 тис. грн кожний.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 квітня 2013 року, постановленою у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу будинку, визнання права власності на будинок, стягнення сум за договорами позики та пені, визнано мирову угоду, за умовами якої сторони дійшли згоди, що відповідач зобов'язана погасити суму боргу в розмірі 349 тис. грн шляхом щомісячного погашення боргу, починаючи з 05 травня 2013 року до 01 січня 2018 року; при несвоєчасній сплаті щомісячного платежу або при його сплаті не в повному розмірі ОСОБА_4 сплачує ОСОБА_3 штраф у розмірі 20 грн за кожний день прострочення; при повній сплаті суми боргу в розмірі 349 тис. грн усі зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 будуть повністю виконані за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року та договорами позики - застави від 13 березня 2008 року, 27 березня 2008 року та 06 травня 2008 року; у разі несплати ОСОБА_4 щомісячних обов'язкових платежів протягом трьох місяців, ОСОБА_3 має право вважати дану мирову угоду закритою і пред'являти свої вимоги до ОСОБА_4 по виконанню обов'язків за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року, договорами позики - застави від 13 березня 2008 року, 27 березня 2008 року та 06 травня 2008 року, в тому числі й до суду, протягом строку позовної давності, встановленої п. 1 даної мирової угоди, тобто, протягом 10 років. У зв'язку з визнанням мирової угоди провадження у вказаній справі закрито.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що умови договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року та умови мирової угоди, укладеної 10 квітня 2013 року, відповідач належним чином не виконала, оплату за будинок до теперішнього часу не здійснила, у зв'язку з чим позивач має право вимагати від неї виконання взятих на себе зобов'язань із повернення суми боргу зі сплатою пені, договір купівлі-продажу підлягає розірванню, а будинок - поверненню у власність позивача.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд та переглядаючи справу в апеляційному порядку виходив із того, що фактично має місце спір між тими самими сторонами, з приводу одного і того ж предмета спору, за яким ухвалено рішення, яке набрало чинності, тому відповідно до вимог ст. ст. 205 та 310 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

Проте із вказаними висновками апеляційного суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.

Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 21 квітня 1999 року) передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності 01 січня 2004 року, положення п. 5 ст. 3 Закону України «Провиконавче провадження» виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (10 квітня 2013 року) вона не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у ст. 18 цього Закону.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону).

Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим ст. 18 указаного Закону.

Системний аналіз зазначених норм показав, що в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.

Проте, закриваючи провадження у справі, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на ту обставину, що спірні правовідносини в цій справі є похідними від правовідносин у справі, в якій постановлено ухвалу про визнання мирової угоди, але вони не є тотожними, виходячи зі змісту позовних вимог, у зв'язку з відсутністю двох зі складових, необхідних для застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, а саме: тотожних предмета і підстав позову. Зокрема, у цій справі підставою позову є невиконання стороною умов мирової угоди, а в тій справі - невиконання умов договору. Крім того, відрізняються обидва позови й у частині заявлених позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного, помилковим є висновок апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2015 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак