У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення з квартири та встановлення порядку користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, який змінила заявою від 16 травня 2016 року, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником 1/2 частини квартири по АДРЕСА_1. Власником іншої 1/2 частини цієї квартири є відповідач ОСОБА_6 У вказаній квартирі без реєстрації та без згоди позивача проживає син ОСОБА_6 - ОСОБА_5, який чинить їй перешкоди у користуванні житлом, не оплачує комунальні послуги, замінив замок у вхідних дверях, внаслідок чого вона не може потрапити до свого помешкання.

Враховуючи викладене, просила виселити ОСОБА_5 із спірної квартири без надання йому іншого житлового приміщення та встановити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 16, 3 кв. м, ОСОБА_6 житлову кімнату площею 11, 4 кв. м, інші нежитлові приміщення квартири: кухню, ванну кімнату, коридор залишити у спільному користуванні, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалено встановити порядок користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 у користування житлову кімнату площею 16, 3 кв. м, ОСОБА_6 житлову кімнату площею 11, 4 кв. м. Інші нежитлові приміщення квартири: кухню, вбиральню (сполучену), коридор, балкон (терасу) залишити у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкод в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою площею 16, 3 кв. м, кухнею, вбиральнею (сполученою), коридором, балконом (терасою) у спірній квартирі.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири, скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про виселення ОСОБА_5, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути, зокрема фізичні особи. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 1 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. ст. 150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Судами попередніх інстанції правильно встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 цілу квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 4, 5).

Дана квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 27, 7 кв. м, одна з яких площею 11, 4 кв. м, друга 16, 3 кв. м, до складу квартири також входять: кухня площею 6, 8 кв. м, вбиральня (сполучена) площею 3, 4 кв. м, коридор площею 5, 2 кв. м, балкон (тераса) площею 0,7 кв. м (а. с. 99-100).

Рішенням Нововолинського міського суду від 20 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 02 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди і за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди постановлено визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину спірної квартири та витребувати це майно від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 (а. с. 77-83).

При вирішенні вказаної справи судом встановлені наступні обставини.

До 05 червня 2014 року спірна квартира належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та його сестрі ОСОБА_8, по 1/2 частині кожному із співвласників. Рішенням Нововолинського міського суду від 24 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 05 червня 2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 та припинено право власності останнього на 1/2 частку квартири із стягненням з ОСОБА_8 на його користь вартості цієї частки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 вересня 2014 року частково задоволена касаційна скарга ОСОБА_6, а судові рішення місцевого та апеляційного суду скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи ухвалою Іваничівського районного суду від 11 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення права власності на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації цієї частки залишено без розгляду. До скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ згаданих судових рішень ОСОБА_8 як одноосібний власник спірної квартири 05 липня 2014 року подарувала її своєму сину ОСОБА_7, а той 17 листопада 2014 року, тобто вже після скасування судових рішень, продав квартиру ОСОБА_4

Отже, спірна квартира належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_6, по 1/2 частині кожному, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 квітня 2016 року (а. с. 92-94).

ОСОБА_5 є сином відповідача ОСОБА_6

ОСОБА_5 вселився у спірну квартиру як член сім'ї ОСОБА_6 за згодою останнього в той період, коли власниками квартири були ОСОБА_6 та його сестра ОСОБА_8, за усною домовленістю з нею.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 як член сім'ї співвласника спірної квартири ОСОБА_6 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Також позивачем не надано доказів вжиття до ОСОБА_5 заходів запобігання і громадського впливу.

Суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік