АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Гончарук В.П.
Справа №755/4267/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Немировської О.В.,

ОніщукаМ.І.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2016 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав.

У мотивування вимог посилалася на те, що 04 жовтня 2013 року між нею та відповідачем укладено шлюб, в якому мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вони проживали спільно лише до 21.12.2013 року.

Відповідач залишив її на сьомому місяці вагітності без будь-якої матеріальної допомоги.

Коли вона була вагітна, він вів аморальний спосіб життя, почав вживати наркотичні засоби, не приходити додому.

За рік життя дитини він не виявив бажання її виховувати, спілкуватися з нею, допомагати їй матеріально.

У зв'язку з цим вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року розірвано.

Станом на дату подання даної позовної заяви відповідач не цікавиться своїм сином, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ним взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Все це підтверджується Висновком Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.01.2016 року, показами свідків, рішенням суду про стягнення з відповідача аліментів на дитину - ОСОБА_4, довідкою лікаря-педіатра від 05.05.2015 року, листом-відповіддю КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва» від 23.11.2015 року за вих. №138/78-1, листом-відповіддю КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва» від 27.11.2015 року за вих. №47/42.

Крім того, аморальна поведінка відповідача може негативну вплинути на подальший психологічний розвиток сина, так як перебуваючи в стані наркотичного сп'яніння він у присутності дитини вчинив сварку, погрожував фізичною розправою, що підтверджується довідкою Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 12.03.2015 року.

Також, за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів на її користь для утримання сина, яка на 02.03.2016 року становить 5660,75 грн.

Зазначене вище свідчить, що відповідач ОСОБА_3 самоусунувся від виконання ним батьківських обов'язків відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З урахуванням наведеного просила суд постановити рішення про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що з народження сина відповідач не цікавиться ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ним взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Вказане підтверджується Висновком Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.01.2016 року, однак суд у рішенні не навів мотивів, за яких даний Висновок відхилив як доказ, не вмотивував, що даний висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, як це передбачено ч. 6 ст. 19 СК України.

Не зазначив суд у рішенні і покази свідків, які підтвердили факти й обставини відсутності будь-якої участі відповідача у вихованні дитини, виконанні останнім батьківських обов'язків по піклуванню та забезпеченню дитини, її розвитку тощо.

Той факт, що відповідач не цікавився життям сина, не відвідував і не відвідує його вдома, не опікується його здоров'ям, підтверджується довідкою лікаря-педіатра від 05.05.2015 року, листом-відповіддю КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва» від 23.11.2015 року за вих. №138/78-1, листом-відповіддю КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва» від 27.11.2015 року за вих. №47/42.

Також у рішенні не відображена довідка Дніпровського РУГУ МВС України в м.Києві від 12.03.2015 року.

Однак, суд у рішенні не зазначив вказані докази та не навів мотивів, з яких підстав відхилив дані документи як докази.

Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, направив суду заяву з проханням справу розглядати у відсутності їх представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2013 року. (а.с. 7)

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 12)

У шлюбі мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 11.03.2014 року. (а.с.8)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 28.11.2014 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с. 9)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із п. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

У ч. 4-6 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно Висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 15.01.2016 року (протокол засідання комісії №1 від 11.01.2016 року) орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. (а.с. 10-11)

Разом з тим, наданий суду висновок не містить будь-яких конкретних фактів щодо ставлення батька до дитини, прийнятих мір самим органом опіки та піклування для врегулювання питання участі батька у вихованні дитини.

За своїм змістом висновок є формальним, не містить аналізу взаємин батька та дитини, не містить обґрунтування доводів кожного з батьків, характиристики батька, оцінки його ставлення до дитини.

Наведене вище дає суду підстави вважати, що висновок органу опіки зроблено без достатнього з'ясування всіх обставин, він є необґрунтованим та немотивованим, а також таким, що не відповідає обставинам справи та згідно зі ст. 212 ЦПК України не має наперед встановленого значення.

Посилання апелянта на довідку лікаря-педіатра від 05.05.2015 року, лист-відповідь КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва» від 23.11.2015 року за вих. №138/78-1, лист-відповідь КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва» від 27.11.2015 року за вих. №47/42, довідку Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 12.03.2015 року, не є безумовними підставами доказу ухилення батька ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків, оскільки такі докази не підтверджують ту обставину, що відповідач за умови винної поведінки свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками.

Судом першої інстанції в якості свідків допитані ОСОБА_5, який є чоловіком сестри позивача, ОСОБА_6, яка є сестрою позивача, ОСОБА_7, який є батьком позивача, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали суду, що відповідач кошти дитині не надає. Коли дитина перебувала у лікарні, допомоги не надавав, хоча знав про необхідність коштів на лікування. З пологового будинку ОСОБА_2 забирали вони та бабуся дитини власним автомобілем. Відповідач був у пологовому будинку, однак ніякої допомоги не надав, поїхав на власному автомобілі. За весь час ОСОБА_3 лише один раз передав подарунок через дідуся. На день народження подарунки не дарував. Відповідач неадекватно веде себе щодо позивача.

При цьому, ОСОБА_6 також показала суду, що вона з позивачем хотіли повезти дитину на оздоровлення за кордон. Спочатку відповідач погоджувався, але коли нотаріус роздрукував оригінал згоди, то відмовився.

ОСОБА_5 показав суду, що він перебував на заробітках у Азербайджані, коли потрібна була фінансова допомога позивачу, то висилав кошти. Відповідач на спільні свята не приходить. Грошові кошти ним не передав. З дитиною не спілкується. З пологового будинку забирав позивача її батько, а чи був батько дитини, то не знає. Також пояснив, що батьки між собою не ладили.

ОСОБА_9 показала суду, що відповідача бачить втретє. Дитину бачить з матір'ю, бабусею та дідусем. Батька з дитиною не бачила. Коли дитині зробили операцію, то відповідач не допомагав, про що дізналася зі слів бабусі дитини. У лікарню ходять мама або бабуся з дитиною.

ОСОБА_8 показав суду, що дитиною займається сім'я позивача. Батька дитини бачив декілька раз. На хрестинах відповідача не було.

ОСОБА_10 показала суду, що не бачила, щоб батько гуляв з дитиною. Коли позивач була вагітною, то бачила лише її, відповідача не бачила. На день народженні дитини відповідача не бачила. Знає, що відповідач кошти на лікування дитини не надав, хоча позивач зверталася.

Щодо оцінки показів свідків, то свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, є близькими родичами позивача, мають негативне ставлення до відповідача і бажання задоволення позову про позбавлення його батьківських прав.

Покази інших свідків зводяться до того, що вони не бачили батька разом з дитиною. Про ухилення батька від участі у виханні дитини свідки нічого конкретного не показали.

Те, що після народження дитини взаємини сторін погіршилися, свідчить і той факт, що їх шлюб було розірвано і сторони не можуть дійти згоди щодо можливої участі батька у вихованні дитини.

У суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що після розірвання шлюбу взаємини між ними не покращилися, вони уникають спілкування.

Сам факт наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для позбавлення його батьківських справ, оскільки він працевлаштувався, сплачує аліменти, погашає заборгованість.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»№3 від 30.03.2007 року, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтвердив, що він бажає спілкуватися зі своїм сином, проте на заваді стало негативне відношення до нього колишньої дружини.

На спростування доводів позивача про вживання наркотичних засобів та психічного стану здоров'я, відповідач надав суду сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 15.06.2015 року та медичну довідку про проходження психіатричного огляду від 15.06.2015 року, якими спростовується факт наявності у відповідача таких захворювань.

Колегія суддів враховує ту обставину, що батько розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини, бажає приймати таку участь та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, приходить до висновку, що рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав ґрунтується на вимогах закону та відповідає обставинам справи і наданим доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд з'ясував всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді О.В. Немировська

М.І.Оніщук