У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: ОСОБА_1 і представника Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру ім. Віктора Поліщука,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 28 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру ім. Віктора Поліщука про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в розясненні рішення Рівненського міського суду від 1 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру ім. Віктора Поліщука про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

У поданій на ухвалу апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалась на її необґрунтованість і незаконність.

На її обґрунтування зазначала, що згідно з наказом № 120-к від 01.07.2015 року відповідач звільнив її з займаної посади за п.3 ст. 40 КЗпП України. На підставі даного наказу фактично припинено два трудових договори, адже вона працювала на 1,0 ставки на посаді інженера-програміста відділу АСУ (основна посада) та 0,5 ставки за сумісництвом на посаді інженера програміста відділу АСУ (внутрішнє сумісництво).

Рішенням суду визнано незаконним наказ про звільнення та її поновлено на посаді інженера-програміста відділу АСУ Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру ім. Віктора Поліщука. Виконання рішення вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обовязків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Роботодавець скасував наказ про її звільнення та поновив її на роботі на посаді інженера-програміста першої категорії відділу АСУ. Однак її поновлено лише на основній посаді, а до роботи за сумісництвом не допущено, покликаючись на рішення суду. Вважала, що суд, як і будь-який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень розірвати трудовий договір в односторонньому порядку.

Суд, визнаючи незаконним наказ № 120-к про звільнення, позбавив підстави для розірвання трудового договору за сумісництвом, проте поновлення на посаді інженера-програміста (без чіткого розмежування - основна посада, сумісництво) дозволив відповідачу тлумачити поновлення на свою користь як поновлення виключно на основній посаді, хоча аналогічним формулюванням (звільнити з займаної посади за наказом № 120-к від 01.07.2015 р.) роботодавець звільнив з роботи і за основною посадою, і за сумісництвом.

Оскільки відповідач не допустив її до виконання роботи за трудовим договором сумісництва, припинення якого було визнано незаконним згідно з рішенням суду, тому вважає, що відповідачем не виконано рішення суду в частині поновлення її на роботі на посаді інженера-програміста відділу АСУ.

Крім того, Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр ім. Віктора Поліщука самовільно змінив суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розміру моральної шкоди, що належали до виплати згідно з рішенням суду, відрахувавши з них податки, хоча вказівки про це в рішенні суду немає. Тому вважає невиконаним рішення суду і в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою розяснити рішення Рівненського міського суду від 1 серпня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в розясненні рішення, суддя першої інстанції виходив з того, що рішення суду було виконано відповідачем в добровільному порядку та труднощів в його реалізації не виникло, воно є чітким, зрозумілим та не передбачає декількох варіантів тлумачення.

Відповідно до ст. 221 ЦК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, приватного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 1 серпня 2016 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 4 жовтня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру ім. Віктора Поліщука про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Як правильно послався суд на п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року, роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Норми ст. 11 ЦПК України передбачають дію принципа диспозитивності цивільного судочинства, що означає розгляд судом цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позовні вимоги не розрізняли обставин, які просить розяснити ОСОБА_1, а включали в себе, серед іншого, зокрема вимогу про поновлення на посаді інженера-програміста відділу АСУ. Тобто в разі задоволення судом заяви його висновки слід було б розуміти як вихід за межі заявлених позовних вимог і розяснення обставин, які не були предметом спору, що є процесуально неправильним.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 221 ЦПК України подання заяви про розяснення рішення суду допускається, якщо воно не виконане або закінчився строк протягом якого рішення може бути предявлене до примусового виконання.

Станом же на день звернення ОСОБА_1 із заявою про розяснення рішення суду її вже було поновлено на попередньому місці роботи, тобто рішення вже було виконане. Про ці обставини вона сама вказує в апеляційній скарзі і пояснила про їх існування в суді першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про самовільну зміну роботодавцем, через відрахування податків та інших обовязкових платежів, стягуваних сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, без відповідної вказівки про це в рішенні суду, то вони спростовуються таким чином.

З розяснень, даних в абзаці пятому п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, вбачається обовязок суду при задоволенні вимоги про оплату праці навести в своєму рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст. 171 та п.14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України і ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, а суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

З тих самих міркувань на суди не покладено обовязку при ухваленні рішення вираховувати і утримувати суми прибуткового податку.

Разом з тим, колегія суддів знаходить, що не було би зайвим посилання в резолютивній частині рішення на необхідність здійснення відповідачем при виконанні судового рішення обовязку по нарахуванню і утриманню з нарахованої судом загальної суми середнього заробітку прибуткового податку, зазначивши, що визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обовязкових платежів (не визначаючи їхнього розміру).

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є додержання судом першої інстанції вимог закону при її постановленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Рівненського міського суду від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: