Справа № 489/5115/16-ц
Номер провадження 2/489/2735/16
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу стало відомо, що власником спірного будинку є відповідач. Вказує, що він зі своєю родиною постійно проживають в цьому будинку понад 15 років. Не знаючи, що відповідач ж власником всього будинку, позивач неодноразово звертався до нього з проханням визнати за ним право власності на такий будинок.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок по вул. 5 Лінія, 22 в м. Миколаєві.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав заперечував проти задоволення позову, пославшись на те, що позивач і відповідач є рідні брат і сестра. Позивач вселився і проживає з сім'єю бо вони близькі родичі.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №446 від 18.11.1983 встановлено ідеальні частки по вул. 5 Лінія, 22 в м. Миколаєві за громадянкою ОСОБА_3 - 2/5; за громадянкою ОСОБА_2 - 3/5.

Право власності ОСОБА_3 на вказані 2/5 частки будинку та ОСОБА_2 на 3/5 часток підтверджується свідоцтвом про право приватної власності домоволодіння від 30.11.1983.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 29.12.1984 відповідач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 та отримав у спадщину 2/5 часток спірного домоволодіння.

Позивач вказує, що в спірному будинку проживає понад 15 років, на підтвердження чого надає договір про надання послуг з газопостачання, договір про користування електричною енергією, розрахункову книжку.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння.

Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Посилання позивача на те, що він не знав про те, що відповідач є власником спірного будинку спростовуються матеріалами справи, оскільки позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням визнати за ним право власності на цей будинок.

Тому в даному випадку не можна вважати володіння нерухомим майном добросовісним.

Крім того, обов'язково повинно мати місце заволодіння чужим майном без будь-якої правової підстави, а як встановлено в судовому засіданні позивач вселився до будинку зі згоди відповідача, тобто законно як член сім'ї власника будинку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв