Справа № 647/2193/16-ц
№ провадження 2/647/868/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2016 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого - судді: Корсаненкової О.О.

за участю секретаря: Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Бериславі Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування, суд

встановив:

У жовтні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_12 померла ОСОБА_4, після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, спадкоємцями якої були її дочка ОСОБА_5, яка успадкувала 1/2 частину вищевказаного будинку, та син ОСОБА_6, який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. 15.06.1989 року між ОСОБА_5 та позивачем була затверджена мирова угода, відповідно до якої за останньою було визнано право власності на вищевказану частину домоволодіння. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_13 помер. Крім позивача, спадкоємцем за законом є ОСОБА_2 дочка спадкодавця та онука спадкодавця ОСОБА_3, мати якої - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_14. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса, але отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на відповідну частину житлового будинку. В зв'язку з чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_6

Представник позивача в судове засідання не з'явився, заявою від 28.11.2016 року просив розглянути справу за його відсутністю, на задоволенні позову наполягав.

Представник Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області в судове засідання не з'явився, заявою від 21.11.2016 року просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, заявами, посвідченими Зорянівською сільською радою Нікольського району Донецької області, просили розглянути справу за їх відсутності та зазначили, що від прийняття спадщини відмовляються, заяв про відкриття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину не подавали, не заперечують проти визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Дослідивши матеріали цивільної справи та спадкову справу № 33/1989, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.14).

ОСОБА_6, 1946 року народження, 30.11.1968 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_1, 1948 року народження, про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_12, про що складено відповідний актовий запис № 9 (а.с.25).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом №2906, виданого 06.01.1979 року доньці спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вбачається, що свідоцтво складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться в с.Тягинка Бериславського району Херсонської області. Доля іншого майна спадкоємцем залишено відкритою до звернення за оформленням (а.с.26).

Згідно із технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 від 22.10.1988 року, житловий будинок, господарські будівлі та споруди були побудовані у період з 1956 до 1978 року (а.с.29-31).

Згідно із довідкою Тягинської сільської ради № 1538 від 26.07.2016 року, за по господарською книгою № 2 за особовим рахунком НОМЕР_4, адреса господарства: АДРЕСА_1, головою домогосподарства є ОСОБА_11, 1911 року народження. На момент його смерті за ІНФОРМАЦІЯ_15 з ним проживали та були зареєстровані ОСОБА_4, 1914 року народження та ОСОБА_6, 1946 року народження (а.с.24).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_13, про що складено відповідний актовий запис № 2 (а.с.12).

25.01.1989 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 (а.с.50).

З довідок Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області №1448 та 1449 від 11.07.2016 року вбачається, що на час смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, та на час смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_6 за вищевказаною адресою були зареєстровані та проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.13,15).

З ухвали Бериславського райнарсуду Херсонської області від 15.06.1989 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про реальний розподіл домоволодіння, вбачається, що за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходяться по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_1 сплатить ОСОБА_5 3 500 грошової компенсації (а.с.27).

Відповідно до розписки завіреної секретарем виконкому, вбачається, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 гроші в сумі 3 500 рублів, за 1/2 частину будинку згідно рішення суду (а.с.28).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №33709435 від 16.02.2015 року, ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.32).

ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 (а.с.21).

ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_7, 06.11.1992 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_7(а.с.10).

ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_9, 05.12.2007 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_8(а.с.22).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_9 від 20.01.2014 року шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.9).

ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_7, 03.12.2014 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_10(а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_11, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_14, про що складено відповідний актовий запис №14 (а.с.20).

ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_12 (а.с.16).

ОСОБА_20, ІНФОРМАЦІЯ_11, 24.07.1987 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, про що свідчить повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_13 (а.с.17).

Відповідно до листа Бериславської державної нотаріальної контори № 899/02-14 від 31.08.2016 року, за заявою ОСОБА_1 була заведена спадкова справа №33/1989 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_6, який на час смерті проживав в житловому будинку в АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_4, померлій ІНФОРМАЦІЯ_12, спадкоємцем якої за законом був її син - ОСОБА_6, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та її донька ОСОБА_5, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на відповідну частину житлового будинку нотаріусом було відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку (а.с.33).

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч.1 ст.560 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступному власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Згідно додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та вона правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права.

На підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 був збудований у період з 1956 року по 1978 рік. Головою домогосподарства за даними погосподарських книг є ОСОБА_11, після смерті якого будинок успадкувала його дружина ОСОБА_4. Після смерті останньої, вищезазначений житловий будинок успадкували діти померлих ОСОБА_5, яка звернулася до нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину будинку, а також ОСОБА_6, який фактично прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований за місцем відкриття спадщини на момент смерті матері.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_6, спадкоємцями першої черги були його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_7, які фактично прийняли спадщину, так як були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1. Крім того, 25.01.1989 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте до теперішнього часу свідоцтво про право на спадщину за законом не отримувала.

ІНФОРМАЦІЯ_14 померла ОСОБА_7, спадкоємицею якої за законом є донька ОСОБА_3, яка відмовилася від прийняття спадщини, не претендує на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та не заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначене майно, про що свідчить її заява, посвідчена 28.09.2016 року Зорянівською сільською радою Нікольського району Донецької області.

Оскільки судом встановлено, що позивач є спадкоємицею першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_13 чоловіка ОСОБА_6, у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючого документу на частину будинку, зважаючи на відмову інших спадкоємців від спадщини, враховуючи, що іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування при відсутності правовстановлюючого документу на частину будинку не існує, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.529, 549, 560 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 328, 392, 1216-1218, 1261, 1266, 1297 ЦК України, суд

вирішив :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_6.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Бериславський районний суд. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.О.Корсаненкова