УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Демˊяносова М.В.

суддів: Леванчука А.О., Мостової Г.І.,

МаляренкаА.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Київської міжрайонної прокуратури Черкаської області до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті особи: Управління Держземагентства в Канівському районі, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, приватний нотаріус Канівського районного нотаріального округу Стеблина Є.В., про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, за касаційною скаргою заступника прокурора Черкаської області на рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Черкаський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з указаним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що Черкаською міжрайонною екологічною прокуратурою проведено перевірку додержання законодавства під час передачі земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Григорівської сільської ради Канівського району, Черкаської області, у приватну власність. У зв'язку з ліквідацією міжрайонної екологічної прокуратури матеріали вказаної перевірки передані до Черкаської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. В ході перевірки встановлено, що відведення земельних ділянок розміром по 0,5 га кожна за кадастровими номерами: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради та передача їх у власність відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 відбулося з порушенням вимог ст. ст. 20, 116, 118 ЗК України, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, межі яких раніше в натурі не визначались, не розроблявся та не погоджувався з уповноваженими на це органами. Також відповідно до листа відділу охорони культури спадщини, музейної справи та з питань релігії Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації від 30 травня 2014 року спірні земельні ділянки, які перебувають у приватній власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та знаходяться в адміністративних межах Григорівської сільської ради Канівського району, розташовані на території, що передбачена для створення державного історико-культурного заповідника «Трахтемирів». Крім того, указані земельні ділянки за договорами купівлі-продажу відчужені ОСОБА_4 Проте відповідно до положень ч. 1 ст. 228 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 8 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», договори купівлі-продажу від 18 січня 2008 року є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними, то і державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_4, також є недійсними, так як отримані на підставі нікчемних договорів купівлі-продажу від 18 січня 2008 року. Зазначені обставини указують на незаконну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, проведену Реєстраційною службою Канівського міськрайонного управління юстиції на підставі рішення про державну реєстрацію від 11 грудня 2014 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2013 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27 березня 2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_2; ОСОБА_9, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_3; ОСОБА_11, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_8; ОСОБА_7, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_9; ОСОБА_6, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_10; ОСОБА_10, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_11; ОСОБА_8, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_12; ОСОБА_12, площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_13 Визнано недійсними державні акти на право власності на землю видані ОСОБА_3 серії НОМЕР_14 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_9 серії НОМЕР_15 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_11 серії НОМЕР_16 від 2 квітня 2007 року; ОСОБА_5 серії НОМЕР_17 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_6 серії НОМЕР_18 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_10 серії НОМЕР_19 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_8 серії НОМЕР_20 від 2 квітня 2007 року; ОСОБА_12 серії НОМЕР_21 від 16 квітня 2007 року. Визнано недійсними державні акти на право власності на землю, видані на ім'я ОСОБА_4 серії НОМЕР_22 від 24 січня 2008 року, серії НОМЕР_23 від 28 лютого 2008 року, серії НОМЕР_24 від 17 червня 2008 року, серії НОМЕР_25 від 17 червня 2008 року, серії НОМЕР_26 від 4 лютого 2008 року, серії НОМЕР_27 від 4 лютого 2008 року, НОМЕР_28 від 21 жовтня 2008 року, серії НОМЕР_29 від 24 червня 2008 року, серії НОМЕР_30 від 2 листопада 2007 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 грудня 2014 року, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі заступника прокурора Черкаської області просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки з порушення вимог чинного земельного законодавства. Суд першої інстанції, також вважав, що на момент набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» позовна давність на спірні правовідносини не поширюється.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що спірні земельні ділянки були передані відповідачам у власність із порушенням вимог чинного земельного законодавства, зокрема без розроблення проекту землеустрою, без погодження з відповідними органами та без висновків державної землевпорядної організації, проте позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду із указаним позовом, що є підставою для відмови в позові.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судами надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом установлено, що на підставі розпорядження від 27 березня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадян та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_12 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради площею 0,5 га, за кадастровими номерами: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_31, НОМЕР_32

На підставі указаного розпорядження видано державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 серії НОМЕР_14 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_9 серії НОМЕР_15 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_11 серії НОМЕР_16 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_5 серії НОМЕР_17 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_6 серії НОМЕР_18 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_10 серії НОМЕР_34 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_8 серії НОМЕР_20 від 02 квітня 2007 року; ОСОБА_12 серії НОМЕР_33 від 16 квітня 2007 року.

Указані земельні ділянки за договорами купівлі-продажу відчужені ОСОБА_4, який у подальшому на них отримав державні акти, об'єднавши їх в одну земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_35.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України (тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин - 03 вересня 2007 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, та в порядку, передбаченому ст. 118 цього Кодексу, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Частинами 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із ч. 10 зазначеної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з пунктами «б», «в», ч. 1 ст. 20 Закону України «Про землеустрій» від 28 травня 2003 року (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Стаття 50 цього Закону передбачала обов'язкове складання проекту землеустрою (у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 (далі - Порядок) (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2013 року № 154).

Цим Порядком на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється лише у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається в користування або безоплатно передається у власність чи набувається у власність на підставі цивільно-правових угод без зміни її цільового призначення (абз. 2 п. 2 Порядку).

В усіх інших випадках розроблення проекту землеустрою є обов'язковим.

Таким чином, у разі передачі в приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, апеляційним судом було правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вказану земельну ділянку, межі якої у визначеному законом порядку встановлено не було, передано в оренду відповідачу без належного проекту землеустрою, що суперечить вимогам ст. 50 Закону України «Про землеустрій».

Звертаючись до суду з указаним позовом, Черкаський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері указував на те, що про порушене право прокуророві стало відомо після проведення відповідної перевірки у 2014 році.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що прокурором у листопаді пред'явлено позов в інтересах держави, який довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави з часу прийняття оскаржуваного розпорядження щодо відчуження земельної ділянки на користь відповідачів.

При цьому відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, установивши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що прокурор в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, та відмовив в позові з цих підстав, і з врахуванням того, що в судовому засіданні не надано будь-яких доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності слід обчислювати з того часу, як прокуратурі стало відомо про незаконність передачі земельної ділянки у приватну власність, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демˊяносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

Г.І.Мостова

О.В.Ступак