Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20 травня 2015 року № 002057, укладений між ОСОБА_6 та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») з моменту його вчинення, застосувати до ТОВ «Євролізинг Україна» наслідки недійсності цього договору та стягнути з відповідача на свою користь 51 000 грн з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення і 3 % річних від простроченої суми, а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_5 посилалася на те, що під час шлюбу її чоловік ОСОБА_6 без її згоди 20 травня 2015 року уклав з ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу № 002057, предметом якого є транспортний засіб марки МТЗ - 892 вартістю 510 000 грн.

Зазначила, що на виконання умов договору ОСОБА_6 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж у розмірі 51 000 грн, що підтверджується квитанцією від 20 травня 2015 року № N1A2J35697.

Посилаючись на те, що спірний договір між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_6 було укладено з порушенням норм чинного законодавства, без її письмової згоди, а також враховуючи, що він виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 травня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_6 було укладено договір фінансового лізингу № 002057, предметом якого є транспортний засіб марки МТЗ - 892. Відповідно до п. 1.3 цього договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах вказаного договору фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 1.7 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансованого платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У пункті 8.2 договору зазначено, що укладаючи цей договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 19 615,38 євро з урахуванням ПДВ. На дату укладання цього договору згідно з обмінним курсом євро до української гривні гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 510 000 грн із ПДВ.

Згідно з п. п. 17.2, 17.3 договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений (-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений (-а), визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору, буде використовуватися на потреби сім'ї (а. с. 6-11).

З додатка 1 до договору вбачається, що розмір адміністративного платежу складає 1 961,54 євро, що у гривневому еквіваленті згідно з обмінним курсом на момент укладення договору становить 51 000 грн 04 коп. (а. с. 12).

Відповідно до копії квитанції від 20 травня 2015 року № N1A2J35697 ОСОБА_6 сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж на суму 51 000 грн (а. с. 14).

З копії свідоцтва про одруження вбачається, що 20 листопада 1993 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а. с. 15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний договір фінансового лізингу укладений ОСОБА_6 з ТОВ «Євролізинг Україна» в інтересах сім'ї, для його укладення чинне законодавство не передбачає обов'язкової письмової згоди іншого з подружжя відповідно до ст. 65 СК України. Також суди виходили із того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди відповідачем.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, згідно із частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

З результатів аналізу норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з результатів аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не врахували вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, та дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: