У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира, розташована по АДРЕСА_3.

25 листопада 2013 року не встановленими особами були вчинені щодо неї шахрайські дії, внаслідок чого вона втратила 2 000 гривень та коштовності, а всього втрачено майна на суму 28 110 гривень.

Під впливом цих обставин та страхом втратити житло, 17 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір дарування вказаної квартири.

Посилаючись на те, що при укладенні договору були порушені її права, волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі, вважає правочин таким, що укладений на вкрай невигідних умовах, іншого житла вона не має, а тому просила суд визнати договір дарування недійсним та поновити її право власності на квартиру.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано.

Ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності задоволено.

Визнано недійсним договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_3, укладений 17 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 1613.

Повернуто двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 у дохід держави судовий збір в сумі 3 375,12 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що вчинення неправомірних дій щодо заволодіння майном позивача та її стан внаслідок таких дій, особисте сприйняття подій як загрозу втратити власність, самотність, похилий вік у сукупності свідчать про збіг тяжких обставин у розумінні ст. ст. 717, 233 ЦК України та їх вплив на її волевиявлення, оскільки зазначені обставини спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах - безоплатно позбавивши єдиного житла.

Встановивши, що укладення спірного договору не відповідало волі позивача та врахувавши, що після укладення договору вона залишилася проживати у квартирі, де зареєстрована та продовжує самостійно сплачувати комунальні послуги, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня О.І. Євтушенко О.М. Ситнік