АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Спецзовнішкомплект», про стягнення грошових коштів,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/13371/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі по тексту - ПАТ «Державний ощадний банк України») до ОСОБА_3, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Спецзовнішкомплект» (далі по тексту - ПрАТ «Спецзовнішкомплект»), про стягнення грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. та 3 654,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 9 626 230,50 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 625 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена положеннями вказаної норми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Також не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Зазначає, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПрАТ «Спецзовнішкомплект» було укладено додатковий договір №3 до договору кредиту, відповідно до якого було збільшено ліміт кредитування без згоди поручителя, що є одним із способів збільшення обсягу відповідальності останнього, що в силу ст. 559 ЦК України має наслідком припинення поруки.

В суді апеляційної інстанції Колісник О.В. в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» апеляційну скаргу останнього підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечував.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу останнього підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» заперечував.

В судове засідання особисто ОСОБА_3, представник ПрАТ «Спецзовнішкомплект» не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_3 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 жовтня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії №5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 37 500 000,00 грн. (т.1, а.с.9-17).

Згідно з п. 2.2 кредитного договору кредит надається у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 06 жовтня 2015 року. Кредит позичальнику може надаватися в таких валютах: гривні, євро, погашення кредиту (його частини) здійснюється у валюті надання кредиту (його частини).

Відповідно до 2.7.1. проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі наступних процентних ставок: за частиною заборгованості в євро - 12% річних; за частиною заборгованості в гривнях - 17% річних.

Також, п. 7.1.1 кредитного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобов'язань з повернення суми кредиту, комісійних винагород та своєчасної сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення.

В подальшому до цього кредитного договору між сторонами було укладено додатковий договір №1 від 04 липня 2012 року, додатковий договір №2 від 25 липня 2012 року, додатковий договір №3 від 05 жовтня 2012 року, додатковий договір №4 від 22 травня 2013 року та додатковий договір №5 від 28 серпня 2013 року (т.1, а.с.19-24).

У пункті 2.3.5 додаткового договору №3 від 05 жовтня 2012 року до договору кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року сторони погодили збільшення/зменшення діючого ліміту кредитування в строки згідно з таким графіком: з 1 по 39 місяць - 37 500 000,00 грн.; на кінець 40 місяця - 33 500 000,00 грн.; на кінець 41 місяця - 29 500 000,00 грн.; на кінець 42 місяця - 25 500 000,00 грн.; на кінець 43 місяця - 21 500 000,00 грн.; на кінець 44 місяця - 17 500 000,00 грн.; на кінець 45 місяця - 13 500 000,00 грн.; на кінець 46 місяця - 9 500 000,00 грн.; на кінець 47 місяця - 5 500 000,00 грн.; на кінець 48 місяця - 0 грн. (т.1, а.с.21).

Також 07 жовтня 2011 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1, за умовами якого останній зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т.1, а.с.25-26).

05 вересня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії №4, до якого були внесені зміни та доповнення додатковим договором №1 від 22 жовтня 2013 року, згідно якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн., кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 04 вересня 2014 року. Проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 18% річних (т.1, а.с.27-34).

Пунктом 7.2.1 цього кредитного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань, банк має право застосовувати до позичальника наступні штрафні санкції зокрема пеню на користь банку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу з повернення суми кредиту та/або від суми несвоєчасного сплачених комісійних винагород та/або процентів за користування кредитом за кожен день прострочення.

Також 05 вересня 2013 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1, за умовами якого останній зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т.1, а.с.35-36).

ПП «Спецзовнішкомплект» не виконало взяті на себе зобов'язання за договором кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 27 травня 2016 року становить 78 133 339,71 грн., з яких 37 500 000,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 11 066 272,74 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 11 229 945,21 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 183 102,28 грн. - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 354 602,74 грн. - 3% річних за непогашення кредиту, 270 535,00 грн. - 3% річних за непогашення процентів, 12 750 000,00 грн. - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату кредиту, 1 778 881,74 грн. інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів (т.2, а.с.139-143).

Також, ПП «Спецзовнішкомплект» не виконало взяті на себе зобов'язання за договором кредитної лінії №4 від 05 вересня 2013 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 27 травня 2016 року становить 23 410 712,59 грн., з яких 1 315 466,32 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 2 315 199,41 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 2 897 123,29 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 309 831,80 грн. - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 007 923,59 грн. - 3% річних за непогашення кредиту, 113 025,41 грн. - 3% річних за непогашення процентів, 13 415 154,66 грн. - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату кредиту, 1 036 988,11 грн. інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів (т.2, а.с.144-148).

У січні 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути з останнього заборгованість за договором кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року в розмірі 78 133 339,71 грн. та заборгованість за договором кредитної лінії №4 від 05 вересня 2013 року в розмірі 23 410 712,59 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», стягнувши з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. При цьому, суд відмовив ПАТ «Державний ощадний банк України» у стягненні інфляційної складової та трьох процентів річних.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Спецзовнішкомплект» неналежним чином виконує свої зобов'язання за договором кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року та договором кредитної лінії №4 від 05 вересня 2013 року.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10 травня 2016 року та рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року вже було стягнуто заборгованість за договором кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року та договором кредитної лінії №4 від 05 вересня 2013 року (т. 2, а. с. 174-191).

Таким чином, суд першої інстанції, виходячи з положень ст. ст. 553, 554, 1054 ЦК України дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості.

При цьому, колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про те, що відповідно до додаткового договору №3 від 05 жовтня 2012 року до договору кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року було збільшено ліміт кредитування без згоди поручителя, що в силу ч.1 ст. 559 ЦК України свідчить про припинення поруки.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-160цс13.

При цьому, порука не припиняється відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, якщо договором поруки передбачена можливість зміни окремих умов основного договору без додаткового повідомлення про це поручителя та без укладення окремої угоди з ним, оскільки ця умова стала результатом домовленості сторін, а отже, поручитель дав згоду на можливу зміну умов основного зобов'язання.

Умовами додаткового договору № 3 від 05 жовтня 2012 року до договору кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року банк та позичальник змінили строки здійснення платежів, які мали бути здійснені позичальником в погашення заборгованості за кредитом.

Так, згідно умов договору поруки від 07 жовтня 2011 року до договору кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року ОСОБА_3 зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

В п. 4.3. договору поруки банк та поручитель домовились, що у випадку продовження строків повернення кредиту та або у випадку будь-яких інших змін строків здійснення платежів позичальником за кредитним договором, обсяг відповідальності поручителя не змінюється.

ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» змін щодо збільшення розміру діючого ліміту кредитування чи процентів до договору кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року не вносили.

Таким чином, укладення ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» додаткового договору №3 від 05 жовтня 2012 року до договору кредитної лінії №5 від 07 жовтня 2011 року не є підставою для припинення поруки ОСОБА_3

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд виходив з того, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України на відносини сторін, що випливають з договорів кредитної лінії, не розповсюджуються.

Такі висновки не відповідають нормам матеріального права.

Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Зобов'язання боржника, що випливають з кредитного договору щодо повернення кредиту в національній валюті та сплати процентів є грошовими, відтак, у разі прострочення виконання таких зобов'язань кредитор має право на отримання від боржника сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків сума трьох процентів річних та інфляційної складової становить 9 626 230,50 грн., вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України».

Таким чином, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України».

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн. - 3% та інфляційні втрати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль