АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7555/16 Справа № 209/5501/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Замкова Я. В. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнень, просила: визнати автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску, спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за кожним із нихправо спільної часткової власності по 1/2 частині цього автомобіля, стягнути з ОСОБА_2 на її користь 58952 грн. 96 коп. компенсації її частки, припивши її права влансості на 1/2 частину спірного автомобіля та визнати за відповідачем право власності на належну їй 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, 2008 року випуску, а також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, посилавшись на те, що вказаний автомобіль було придбано ними під час шлюбу, але відповідач її право власноті на 1/2 частину цього автомобіля заперечує.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено та ухвалено: визнати автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за кожним з подружжя право спільної часткової власності на 1/2 частку цього автомобіля; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності у розмірі 58952 грн. 96 коп.; припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаного автомобіля та визнати за ОСОБА_2 право власності на належну ОСОБА_3 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, 2008 року випуску, а також стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 589 грн. 53 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення цим вимогам закону відповідає

Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23 вересня 2006 року по 08 вересня 2015 року, якій було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року, а також сторони від цього шлюьу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 9).

Також встановлено, що під час шлюбу, 16 серпня 2008 року було придбано в кредит ТОВ «Простофінанс» автомобіль НОМЕР_1, № двигуна НОМЕР_4, № кузова НОМЕР_5, який був зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 24, 25), а відповідно до висновку спіціаліста №05/001 від 13 травня 2016 року вартість цього автомобіля складає 117905 грн. 92 коп. (а.с. 102-114).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, що також передбачено ст.ст. 367, 368 ЦК України.

На зазначено звернуто увагу і в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, в якому зазнчено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає, що спірний автомобіль було придбано сторонами під час шлюбу, а тому цей автомобіль підлягає поділу з урахуванням інтресів сторін з виплатою на користь позивача 1/2 частини його вартості та визнання за таких обставин за відповідачем права власності на частку, належну позивачці, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов обгрунтовано виходив з доведеності позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти задоволення позовних вимог та звертаючись із апеляційною скаргою, зазначав, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти його матері, тобто у нього виникло право особистої приватної власності на цей автомобіль.

Проте з такими доводами колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище спірний автомобіль було набуто за кредитні кошти, отримані відповідачем в ТОВ «Простофінанс», який перебував у той час у шлюбі з позивачкою, а згідно графіку платежів за кредитним договором від 26 грудня 2008 року, квитанцій про сплату кредиту, у всіх цих документах стоять підписи та прізвище саме відповідача ОСОБА_2, а не іншої особи.

Крім того, відповідач посилаючись на те, що кошти за придбаний автомобіль вносила саме його мати, яка надава саме йому ці кошти, колегія суддів також вважає необгрунтованими, оскільки доказів цим обставинам відповідачем а ні суду першої інстанції, а ні апеляційної інстанції не надано, а відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

М.Л. Прозорова