Справа № 149/2318/16-ц Провадження № 22-ц/772/3537/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2016 року за матеріалами позовної заяви ОСОБА_2 до Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в особі прокуратури Вінницької області, комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня», третя особа Хмільницьке обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області про припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обовязку в натурі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в особі прокуратури Вінницької області, комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня», третя особа Хмільницьке обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області про припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обовязку в натурі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в особі прокуратури Вінницької області, комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня», третя особа Хмільницьке обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області про припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обовязку в натурі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди - визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника прокуратури, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2016 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_2

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначено, що позивачем не сплачено судовий збір, не конкретизовано в позові вимоги щодо кожного з відповідачів, з обґрунтуванням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Крім цього, судом першої інстанції зазначено, що спори фізичних осіб з субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахування, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг відповідно дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відповідно ст.15 ЦПК України, ст.ст.17,18 КАС України віднесено до компетенції адміністративних судів.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що в установлений судом строк ОСОБА_2 не усунув недоліки позовної заяви в повній мірі, а тому є правові підстави вважати заяву неподаною та повернути її позивачу.

Проте, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви не відповідає в повній мірі вимогам норм процесуального права та порушує права позивача.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом п.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», із змінами і доповненнями, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.6 Закону України «Про судовий збір», із змінами і доповненнями, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», із змінами і доповненнями, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Із матеріалів справи видно, що в оновленій позовній заяві ОСОБА_2 звертаючись до місцевого суду із зазначеним позовом заявив декілька вимог немайнового та майнового характеру, а саме:

1) припинити дії Хмільницької ЦРЛ, яка порушує право позивача на пенсійний стаж і отримання пенсійного нарахування за серпень, вересень, жовтень і листопад 2002 року за час перебування у Вінницькому СІЗО;

2) застосувати примусове виконання зазначеним відповідачем обовязку в натурі і зобовязати Хмільницьку центральну районну лікарню сплатити страхові внески до Пенсійного фонду України відповідно до суми середнього заробітку, середня заробітна плата становить 451 грн. за один місяць, а за час вимушеного прогулу за 3 місяці і 4 дня буде становити 1413 грн. і внести до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, для пенсійного нарахування за 2002 рік з розноскою вказаної суми: за серпень (262 грн), вересень (451 грн.), жовтень (451 грн.), листопада (255 грн) 2002 року.

3) зобовязати Хмільницьку ЦРЛ виплатити заробітну плату відповідно до суми середнього заробітку за один місяць 451 грн., за чотири місяці (серпень, вересень, жовтень, листопад) 14130 грн.;

4) стягнути з Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 14130 грн.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач звільняється від сплати судового збору лише за позовною вимогою про стягнення з Хмільницької міжрайонної прокуратури на його користь завданої моральної шкоди у розмірі 14130 грн. відповідно до п.13 ч.2 ст.6 Закону України «Про судовий збір», а решта позовних вимог підлягає оплаті судовим збором, судова колегія вважає частково обґрунтованими, адже суд першої інстанції залишив поза увагою положення п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору також за третьою позовною вимогою про стягнення заробітної плати з Хмільницької центральної районної лікарні.

Судова колегія вважає помилковими також посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на те, що позовна вимога до Хмільницької центральної районної лікарні про стягнення заробітної плати віднесена до компетенції адміністративних судів відповідно до п.4 ч.1 ст.18 КАС України, адже спори за позовами осіб щодо захисту порушених трудових прав, які ґрунтуються на положеннях норм трудового законодавства, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до розяснень, викладених в абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч.1 і 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Проте, як слідує зі справи, вимога позивача - фізичної особи до Хмільницької центральної районної лікарні про стягнення заробітної плати заявлена щодо захисту порушених трудових прав та ґрунтуються на положеннях КЗпП України, а тому справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Крім цього, судова колегія звертає увагу на те, що порушення правил підвідомчості спору є підставою для відмови у відкритті провадження у справі (п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України), а не повернення позовної заяви, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні ухвали.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що ухвала не відповідає в повній мірі вимогам Цивільного процесуального кодексу України, а тому вона підлягає скасуванню, а матеріали справи направленню до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження по справі.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в особі прокуратури Вінницької області, комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня», третя особа Хмільницьке обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області про припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обовязку в натурі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди скасувати, а матеріали справи направити до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження по справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_3

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом.

Суддя: