У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції на рішення Здолбунівського районного суду від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції про оскарження дій державного виконавця, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та зняття арешту на майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 10 березня 2016 року зазначений позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції задоволено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі Старший державний виконавець (далі ст. державний виконавець) Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції (далі Відділ ДВС) покликався на його незаконність та необґрунтованість, що полягає у неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про хибність висновків суду щодо мотивів задоволення позову. Норми ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" передбачають направлення копій постанов державного виконавця та інших документів виконавчого провадження адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією. Натомість копії постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Оскаржувана постанова направлена позивачу рекомендованою кореспонденцією 22 липня 2015 року за наданою ним адресою. Однак ОСОБА_1 у позовній заяві вказав іншу адресу, яка зазначалась у виконавчому документі та заяві про відкриття виконавчого провадження. Ці обставини зумовили неотримання ним оскаржуваної постанови.

Вважав, що постанова Любомльського районного суду Волинської області від 21 травня 2015 року відповідає вимогам ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", тому відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. Неотримання чи несвоєчасне отримання оскаржуваної постанови не є спонуканнями для її постанови.

Щодо постанови про накладення арешту на майно, то вважав, що в разі її скасування у позивача виникне можливість його відчужити, що призведе до неналежного виконання рішення суду, завдасть шкоди державному бюджету і порушить права стягувача.

З цих міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове.

Іншими особами рішення суду не оскаржувалось.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки порушені Відділом ДВС права позивача підлягають судовому захисту.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як убачається, постановою судді Любомльського районного суду від 21 травня 2015 року позивача визнано винним у вчинення правопорушень, передбачених ст.ст. 471, 472 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді 19 328, 49 гривень штрафу з конфіскацією в дохід держави апарата для різання плитки з електродвигуном "Avalon", стягнуто з нього на користь Волинської митниці ДФС 36, 14 гривень витрат та 36, 54 гривень судового збору в дохід держави.

21 липня 2015 року суддею Апеляційного суду Волинської області відмовлено ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Любомльського районного суду від 21 травня 2015 року, а апеляційну скаргу повернуто особі, що її подала.

Таким чином постанова суду першої інстанції набрала законної сили.

22 липня 2015 року ст. державним виконавцем Відділу ДВС відкрито виконавче провадження на виконання зазначеної постанови судді.

29 липня 2015 року ним винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У лютому 2016 року ОСОБА_1, вважаючи, що ст. державним виконавцем порушено його права, звернувся до суду з позовом до Відділу ДВС про оскарження дій державного виконавця, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження і зняття арешту на майно.

Згідно з ч.ч. 2 і 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

З розяснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 своєї постанови від 07.02.2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", вбачається, що відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Стаття 181 КАС України передбачає право учасників виконавчого провадження (крім державного виконавця) та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Роз'яснення абз. шостого п. 2 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" вказують, що до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

Між тим, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув.

Оскільки постанова судді Любомльського районного суду, щодо виконання якої відкрито і триває виконавче провадження, ухвалена в порядку законодавства про адміністративні правопорушення, тобто не за правилами Цивільного процесуального кодексу України, тому оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця при її виконанні повинно відбуватися відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення і закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 310 ЦПК України є правове унеможливлення розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути в дохід держави 1 378 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 310, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 10 березня 2016 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Роз'яснити, що повторне звернення до суду з приводу спору між сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: