АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2064/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю апелянта та представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2016 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів вказував, що 04.07.2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позивач позичив ОСОБА_2 кошти в сумі 250000 грн., про що відповідач написала власноруч розписку та зобовязалась повернути позику до 18.07.2015 року. В звязку з тим, що кошти відповідач не повернула, позивач, з врахуванням уточнень, остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 250000 грн., проценти за користування коштами в сумі 65156,05 грн. та 3% річних в сумі 8568,49 грн.

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, в обґрунтування якого вказала, що працювала у ОСОБА_4 продавцем на ринку. 04.07.2015 він повідомив її про нібито виявлену нестачу товару в контейнері, і перебуваючи в будинку ОСОБА_4 внаслідок його погроз та залякувань змушена була написати боргову розписку на 250000 грн. Фактично ніяких коштів від ОСОБА_4 не отримувала. Крім того, розписка є нікчемною, оскільки не містить дати складання та доказів передачі грошей. Тому, з врахуванням уточнень позовної заяви, просила визнати недійсним договір позики від 04.07.2015 року як вчинений під впливом насильства на підставі ст. 231 ЦК України.

Ухвалою суду від 17.08.2015 зустрічну позовну заяву обєднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 04.07.2015 року в сумі 250000 грн., проценти за користування коштами в сумі 65156,05 грн. та 3% річних в сумі 8568,49 грн.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що вона дійсно написала розписку про позику коштів, проте передачі коштів при цьому не відбулося. Крім того, розписка є нікчемною, оскільки не відповідає формі, не містить дати написання та не містить доказів передачі грошей. На думку апелянта, суд неправомірно стягнув з відповідача 65156,05 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ та 3% річних в сумі 8568,49 грн., наклавши на відповідача подвійну відповідальність та подвійне стягнення відсотків, адже підстави застосування ст. 1048 ЦК України виникають з договірних відносин, а розписка не є договором позики.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2015 року ОСОБА_2 власноруч написала розписку про отримання у позику у ОСОБА_1 250000 грн., які зобовязалася повернути у строк 14 днів. Ця позика досі не повернута нею позивачу.

Проценти в розмірі, що відповідає обліковій ставці НБУ за користування позикою за період з 04.07.2015 року по 30.08.3016 року складають 65156,05 грн.

Три проценти річних від простроченої суми боргу за 417 днів прострочення (за період з 18.07.2015 року по 30.08.2016 року) складає 8568,49 грн.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що видана відповідачем розписка підтверджує факт укладення договору позики, а також отримання нею від позивача вказаних в розписці коштів, відтак ці кошти, а також проценти та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК підлягають стягненню на користь позивача; в свою чергу відповідач не довела, що цей правочин було вчинено проти її волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку позивача, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про нікчемність розписки з підстав відсутності дати її написання та доказів передачі грошей.

Так, за змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК).

Отже, розписка позичальника, наявна у позикодавця, є достатнім та допустимим доказом на підтвердження укладення договору позики та його умов, а також факту передачі відповідачу позивачем 250000 грн. позики.

Оригінал розписки (а.с.107) містить дату її складання 04.07.2015 року, що цілком узгоджується з поясненнями відповідачки про дату її складання і спростовує доводи апеляційної скарги.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 3-03/1903 від 29.02.2016 року весь текст розписки, а також підпис в розписці виконаний ОСОБА_2

Посилання апелянта на застосування до неї психічного тиску з боку позивача, що зумовило складання цієї розписки, всупереч ст.ст. 10, 60 УЦПК України не ґрунтується на доказах.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу .

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Факт звернення ОСОБА_2 із заявою до підрозділу міліції про те, що позивач погрозами примусив її скласти розписку, як і наявність кримінальних проваджень по факту примушування ОСОБА_2 до виконання цивільно-правових обовязків та вимагання за відсутності кінцевих процесуальних рішень не є достатніми доказами на підтвердження цієї обставини.

В свою чергу твердження апелянта спростовуються показаннями свідків та висновком судової експертизи.

Так, свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, що були присутні при складанні розписки відповідачкою, заперечили будь-який тиск на неї з боку позивача.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 3-03/1903 від 29.02.2016 року рукописний текст розписки, а також підпис в розписці, виконаний ОСОБА_2 без ознак впливу «збиваючих» факторів внутрішнього характеру, зокрема, незвичайного стану (душевного хвилювання).

Не ґрунтуються на нормах матеріального права і доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно стягнув з відповідача 65156,05 грн. процентів.

Так, згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Договором позики не встановлений розмір процентів за користування позикою, відтак суд обґрунтовано стягнув їх у розмірі, що відповідає обліковій ставці НБУ, за період з 04.07.2015 року по 30.08.3016 року в сумі 65156,05 грн.

За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом цієї норми 3 % річних є цивільно-правовою відповідальністю за порушення грошового зобов'язання, а не платою за користування позикою, що спростовує доводи апеляційної скарги про подвійне стягнення відсотків.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Суддя: /підпис/

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно: суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: Заворотна Провадження № 22-ц/792/2064/16

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 27