АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/7017/16 Головуючий 1-ї інст. Кононихіна Н.Ю.
Справа № 619/1294/16-ц Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Карімової Л.В., .

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові будівлі, третя особа Русько-Лозівська селищна рада Дергачівського району Харківської області, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитловібудівлі, третя особа Русько-Лозівська селищна рада Дергачівського району Харківської області,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив на підставі вимог ст..ст. 331,376 ЦК Укрїни визнати: за ним право власності на новозбудований магазин літ. « Б-1» площею 107,7 кв.м., що розташований за адресою: вулиця Бєлгородська № 26, с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, а за ОСОБА_4 право власності на магазин літ. «А-1», площею 49,0 кв.м., ганок літ. «а» площею 2,3 кв.м., ганок літ. «а-1» площею 2,0 кв.м., погріб літ. «В» площею 16,5 кв.м., вбиральню літ « Г», огорожу №№1-2.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання за ним право власності на магазин літ «А-1» площею 49,0 кв.м., ганок літ. «а» площею 2,3 кв.м., ганок літ. «а-1» площею 2,0 кв.м., погріб літ. «В» площею 16,5 кв.м., вбиральню літ « Г», огорожу №№1-2 за адресою: вулиця Бєлгородська № 26 в с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, а за ОСОБА_3 право власності на новозбудований магазин літ. « Б-1», площею 107,7 кв.м. за тією ж адресою.

Заявлені вимоги позивачі обгрунтовували тим, що ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі -продажу земельної ділянки від 10 квітня 1998 року належить земельна ділянка площею 0,133га, що розташована за адресою: вул.Бєлгородська, №26 в с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ХР-10-00-077576, виданого Головою Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів 20 квітня 1998 року.

В період з 2006 року по 2007 рік ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 за взаємною згодою, кожен за власні кошти, без оформлення дозвільної технічної документації побудували на вищезазначеній земельній ділянці вищевказані нежитлові споруди, які є самочинними, однак згідно технічного висновку ТОВ «Харківреконструкція» про стан будівельних конструкцій є можливість збереження цих магазинів та господарських споруд, оскільки вони відповідають діючим санітарним та пожежним нормам. Вони користуються цими обєктами будівництва та мають намір узаконити їх у встановленому законом порядку.

Сторони визнали заявлені ними позови.

Представник третьої особи - Русько-Лозівської селищної ради Дергачівського району Харківської області просив розглянути справу за його відсутністю.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 червня 2016 року визнано за ОСОБА_3 право власності на новостворену нежитлову будову магазину літ. « Б-1» площею 107,7 кв.м., що розташований за адресою: вулиця Бєлгородська № 26 у с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області. Визнано за ОСОБА_4 право власності на новостворену нежитлову будову магазин літ. «А-1» площею 49,0 кв.м.; ганок літ. «а» площею 2,3 кв.м., ганок літ. «а-1» площею 2,0 кв.м., погріб літ. «В» площею 16,5 кв.м., вбиральню літ « Г», огорожу №№1-2, що розташований за адресою: вул. Бєлгородська № 26, с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області.

В апеляційній скарзі керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави, просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції як таке, що прийнято з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовити.

При цьому посилається на те, що судом не зясовано чи зверталися попередньо позивачі до компетентних державних органів, які уповноважені розглядати питання, повязані з виникненням права власності на самочинне будівництво.

Зазначає, що ухваливши рішення про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва, які не були прийняті до експлуатації, суд фактично допустив самочинно збудовані спірні обєкти до експлуатації, тобто вийшов за межі наданих йому чинним законодавством повноважень, прийняв рішення про права і обовязки Інспекції ДАБК, яка не була залучена до участі у справі, не зясувавши при цьому чи було порушене позивачами питання предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що позивачі взагалі не мали жодних документів, які б дозволяли їм здійснювати будівництво на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Задовольняючи указані позови, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, наявності підстав, передбачених ст.ст. 319, 328, 331, 376, 392 ЦК України для захисту прав позивачів в обраний ними спосіб шляхом визнання за ними права власності на самочинне будівництво вищевказані нерухомі будови, які відповідають вимогам санітарно-технічних, протипожежних та інших чинних норм та правил, здійснене будівництво не зачіпає прав інших осіб. Крім того, суд дійшов висновку, що позивачі набули право власності на вищезазначене нерухоме майно на підставі, що не заборонена законом, тому вони є його власниками.

Однак із вказаними висновками колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом , закріпленим у ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з ч. З ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 квітня 1998 року, укладеного між ОСОБА_4 як покупцем та ОСОБА_5 як продавцем, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_6 за реєстровим №2-1088 та зареєстрованого в книзі записів актів на право приватної власності на землю за №1154с, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,133га, що розташована за адресою: вул.Бєлгородська, №26 с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області. Вказана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_7 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ХР-10-00-077576 , виданого головою Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів 20 квітня 1998 року з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Матеріали справи не містять достовірних доказів того, що цільове призначення цієї земельної ділянки після її набуття ОСОБА_4 змінювалося. Також до суду як першої так і апеляційної інстанції сторонами не надано доказів того, що вказана земельна ділянка була надана в установленому законом порядку під уже забудоване майно.

Крім того судом першої інстанції не враховано, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на порушення вимог ст.. 32 Закону № 3038-У1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та постанови КМУ від 13.04.2011 № 466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» не мали відповідної дозвільної документації на здійснення такого будівництва, та не зверталися до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації і чи є законною така відмова.

Ці обставини не оспорювалися представником ОСОБА_3 ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Вищезазначених обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачами права власності на збудовані ними самочинні обєкти нерухомості відповідно до положень ч.3 ст.376 ЦК України.

Крім того, посилання в оскаржуваному рішенні суду на задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання за ними права власності на підставі вимог статті 331 ЦК України, колегія суддів вважає помилковими, оскільки зазначена норма права визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва. Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме ст..376 ЦК України.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 311 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку.

За змістом ст.. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.. 331 ЦК України.

Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225 цс 14, і відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано до виниклих правовідносин норми ч.3 ст. 376 ЦК України та безпідставно застосовані норми ст. 331 ЦК України, та зроблений помилковий висновок про наявність правових підстав для визнання за позивачами права власності на обєкти самочинного будівництва, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд апеляційної інстанції при ухваленні свого рішення стягує з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у дольовому порядку відповідно до заявлених ними вимог в дохід держави судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1238, 87 гривень, оскільки ухвалами судді апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року задоволено клопотання Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області та відстрочено сплату судового збору на підставі ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» до ухвалення апеляційним судом рішення у справі.

Керуючись ст. ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст.309,313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 червня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові будівлі -

відмовити.

Стягнути у дохід держави судовий збір: з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 632 (шістсот тридцять дві) гривні 50 копійок, а з ОСОБА_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: