АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_6 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якій просив:

- визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права і свободи, принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_5 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (ОСОБА_5) та відповідачем ОСОБА_7 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок (ОСОБА_7), а саме:

«Депутати Міжфракційного антиокупаційного об'єднання #наступ звернулися до #СБУ перевірити антидержавну діяльність депутата Окупаційного блоку ОСОБА_6. Цей ватнік не лише робить спроби нападу на патріотичних блогерів, а й вважає, що Крим це федеральний округ РФ, агресію називає «братовбивчим конфліктом», а «Л/ДНР» суб'єктами з якими треба проводити перемовини. Думаю правоохоронцям слід зосередитись на подібних «товаришах», а не на добровольцях.»;

«... окремі народні депутати продовжують публічно підтримувати ворогів нашої держави і ставити під сумнів її конституційний лад. Прикладом такої аморальної, антиукраїнської поведінки є позиція ОСОБА_6, обраного по виборчому округу № 181 (Харківська область). Після Революції Гідності та початку російської агресії ОСОБА_6 у власних публічних виступах неодноразово робив антиукраїнські заяви і підтримував сепаратистські рухи ...»;

«... ОСОБА_6 також власними промовами розпалював нетерпимість та ненависть всередині держави, закликав до федералізації України ...»;

«... поставив під сумнів територіальну цілісність України...»;

- зобов'язати відповідачів у 3-денний строк з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили спростувати поширену на своїх персональних сторінках в соціальній мережі Facebook інформацію у такий самий спосіб, як вона була поширена - опублікуванням спростування;

- зобов'язати відповідачів видалити інформацію, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача зі своїх персональних сторінок у соціальній мережі Facebook;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 75 000,00 грн. і покласти на них судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що поширена відповідачами відносно нього інформаціє є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, чим порушено його особисті немайнові права, які підлягають судовому захисту.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.08.2016 позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_6, інформацію, опубліковану і поширену ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на своїх персональних сторінках у соціальній мережі Facebook (ОСОБА_5) і (ОСОБА_7), а саме: про «...антидержавну діяльність депутата Окупаційного блоку ОСОБА_6...»; «...публічно підтримувати ворогів нашої держави і ставити під сумнів її конституційний лад. Прикладом такої аморальної, антиукраїнської поведінки є позиція ОСОБА_6, обраного по виборчому округу №181 (Харківська область). Після Революції Гідності та початку російської агресії ОСОБА_6 у власних публічних виступах неодноразово робив антиукраїнські заяви і підтримував сепаратистські рухи ...»; «... ОСОБА_6 також власними промовами розпалював нетерпимість та ненависть всередині держави, закликав до федералізації України ...»; «...поставив під сумнів територіальну цілісність України...» і зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_7 видалити дану інформацію зі своїх персональних сторінок у соціальній мережі Facebook (ОСОБА_5) і (ОСОБА_7).

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_7 протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення на своїх персональних сторінках у соціальній мережі Facebook (ОСОБА_5) та (ОСОБА_7) заяв від власного імені із спростуванням наступного змісту:

«Спростування: Інформація, поширена ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на своїх персональних сторінках у соціальній мережі Facebook (ОСОБА_5) і (ОСОБА_7), яка міститься у зверненні міжфракційного антиокупаційного об'єднання «Наступ» до Служби безпеки України від ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій наведені обставини про підтримку народним депутатом України ОСОБА_6 ворогів нашої держави, поставлення ним під сумнів конституційного ладу, про антиукраїнську та протиправну поведінку народного депутата України ОСОБА_6, підтримку ним сепаратистських рухів, розпалювання нетерпимості та ненависті всередині держави, закликів до федералізації України, - не підтвердилася за результатами її перевірки компетентними органами. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.08.2016 зазначена інформація, як і інформація про належність ОСОБА_6 до Окупаційного блоку, визнана недостовірною та такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_6».

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні, а в іншій частині рішення суду залишити без змін. Вважає, що суд надав невірну оцінку обставинам справи та наявним в ній доказам, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_5 Також зауважив, що не можуть бути предметом судового захисту оціночні судження та критична оцінка діяльності позивача, як публічного діяча.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_5 і лише в частині задоволених позовних вимог. Позивачем і відповідачем ОСОБА_7 рішення суду не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовчастковосуд першої інстанції виходив з того, що поширена відповідачами інформація відносно позивача є недостовірною та негативною і принижує честь та гідність позивача, а також завдає шкоди його діловій репутації, що є неприпустимим з точки зору закону, відтак порушені немайнові права позивача підлягають захисту.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_1 міжфракційним антиокупаційним об'єднанням «Наступ» до Служби безпеки України було направлено колективне звернення (далі за текстом - звернення), підписане відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_7 та іншими народними депутатами України і зареєстроване за вх. № 100-834 від 07.04.2016.

Зазначене звернення містить викладення ряду обставин щодо позивача, які заявники просили перевірити на відповідність законодавству України, у разі встановлення порушень просили Службу безпеки України сприяти притягненню народного депутата України ОСОБА_6 до відповідальності та повідомити їх про результати його розгляду.

Звернення містить, зокрема, висловлювання, які є предметом спору у даній справі, а саме:

«... окремі народні депутати продовжують публічно підтримувати ворогів нашої держави і ставити під сумнів її конституційний лад. Прикладом такої аморальної, антиукраїнської поведінки є позиція ОСОБА_6, обраного по виборчому округу №181 (Харківська область). Після Революції Гідності та початку російської агресії ОСОБА_6 у власних публічних виступах неодноразово робив антиукраїнські заяви і підтримував сепаратистські рухи ...»; «... ОСОБА_6 також власними промовами розпалював нетерпимість та ненависть всередині держави, закликав до федералізації України ...»; «... поставив під сумнів територіальну цілісність України...».

У той же день, ІНФОРМАЦІЯ_1, на своїх персональних сторінках в соціальній мережі FacebooK (ОСОБА_5) та (ОСОБА_7) зміст вказаного звернення до Служби безпеки України був оприлюднений відповідачами з власними коментарями наступного змісту: «Депутати Міжфракційного антиокупаційного об'єднання #наступ звернулися до #СБУ перевірити антидержавну діяльність депутата Окупаційного блоку ОСОБА_6. Цей ватнік не лише робить спроби нападу на патріотичних блогерів, а й вважає, що Крим це федеральний округ РФ, агресію називає «братовбивчим конфліктом», а «Л/ДНР» суб'єктами з якими треба проводити перемовини. Думаю правоохоронцям слід зосередитись на подібних «товаришах», а не на добровольцях.»

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказував, що розміщена і поширена щодо нього інформація є недостовірною, має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб викривлену інформацію про його діяльність, як народного депутата України, перекрутити зміст його виступів, створити враження про вчинення позивачем злочинів проти основ національної безпеки України, є неправдивою, підлягала перевірці компетентними органами, відтак, не є оціночними судженнями, а поширення такої інформації принижує його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації.

Судом обґрунтовано зазначено, що інформація, яка була викладена відповідачами у поширеній ними фотокопії колективного звернення до компетентного органу (СБУ), містить відомості про вчинення та причетність народного депутата ОСОБА_6 до злочинів, у тому числі, злочинів проти основ національної безпеки України та громадської безпеки, проте, як встановлено судом, ця інформація спростовується наявними у справі наступними письмовими доказами.

Так, згідно даних листа Служби безпеки України № 6/4840 від 04.07.2016 звернення Міжфракційного антиокупаційного об'єднання «Наступ» було направлено до Генеральної прокуратури України.

Генеральною прокуратурою України розгляд колективного звернення з метою перевірки даних про вчинення кримінальних правопорушень народним депутатом України ОСОБА_6 29.04.2016р. було доручене в.о. прокурору м. Києва Валендюку О.С. та прокурору Харківської області Данильченку Ю.Б.

Відповідно до наданих суду письмових доказів від 19.05.2016 та 02.06.2016, на виконання доручення Генеральної прокуратури України прокуратурою міста Києва і прокуратурою Харківської області було розглянуто колективне звернення міжфракційного антиокупаційного об'єднання «Наступ» від ІНФОРМАЦІЯ_1 і встановлено, що воно не містить відомостей, які б вказували на наявність в діях народного депутата України ОСОБА_6 ознак кримінальних правопорушень, а підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, з урахуванням положень ч. 5 ст. 214 КПК України та ч. 1 ст. 2 КК України, відсутні.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосудця (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. ст. 34, 40 Конституції України, враховуючи позицію Верховного Суду України, наведену у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі за текстом - Постанова Пленуму ВСУ), усі громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлених законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів з заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і у разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте, в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Пунктом 19 Постанови Пленуму ВСУ визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 № 8-рп/2003 положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української PCP «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що відповідачі реалізували своє право, передбачене Конституцією і Законом України «Про статус народного депутата України» у формі письмового звернення та направлення його органу, який наділений компетенцією щодо перевірки викладених у ньому обставин. Реалізація відповідачами свого гарантованого Конституцією України і законами права на викладення у зверненні до компетентного органу, уповноваженого здійснити перевірку такої інформації, так само, як і безпосередньо зміст цієї інформації, не може бути підставою для її спростування.

Проте, як вірно зазначено судом, в силу положень ст. 62 Конституції України, якою закріплено один із основоположних принципів - презумпція невинуватості, а також відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, праву кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію.

Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов'язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Тому, поширення відповідачами інформації щодо позивача до отримання результатів перевірки цієї інформації компетентним органом у спосіб, який мав місце у даній справі, зокрема, шляхом оприлюднення фотографічних зображень колективного звернення в мережі Інтернет через соціальну мережу FacebooK на персональних сторінках та доведення такої інформації до відома невизначеного кола осіб з власними коментарями відповідачів про протиправну діяльність позивача, що у контексті та разом з фотографічними зображеннями звернення мають обвинувальний нахил і сприймається, як звинувачення позивача у вчиненні злочинів (кримінальних правопорушень), не може вважатися оціночними судженнями на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію», оскільки такі фактичні твердження відповідачів можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності, здійснивши відповідну перевірку істинності фактів.

Під час розгляду справи встановлено, що органами, до компетенції яких чинним законодавством України віднесена перевірка з будь-яких джерел обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України, у тому числі і злочинів проти основ національної безпеки України, проти миру, безпеки людства, у сфері недоторканості державних кордонів тощо, за результатами такої перевірки в діях народного депутата України ОСОБА_6 не встановлено будь-яких ознак кримінальних правопорушень.

Отже, висновок суду про поширення відповідачами відносно позивача недостовірної інформація є законним і обґрунтованим.

Постановою Пленуму ВСУ роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Інформація, поширена відповідачами у мережі Інтернет через соціальну мережу FacebooK стала відомою більш ніж одній особі, оскільки всі, хто є користувачем вказаної соціальної мережі, мали можливість ознайомитись зі змістом поширеної відповідачами інформації, яка є недостовірною. Підтвердженням факту розміщення відповідачами та поширення інформації щодо позивача в мережі є роздруковане на паперовому носії зображення, яке відображає те, що бачить будь-який користувач соціальної мережі на екрані монітора, яке міститься в матеріалах справи.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку коментарям відповідачів до розміщеної ними копії колективного звернення на своїх сторінках у соціальній мережі щодо «...Окупаційного блоку ОСОБА_6..», правомірно вказав на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів існування в Україні Окупаційного блоку чи Окупаційного блоку ОСОБА_6

Разом з цим, суду надані докази того, що народний депутат ОСОБА_6 є безпартійним, ніколи не був членом політичної партії «Опозиційний блок», а тому поширена щодо позивача інформація про «...Окупаційний блок ОСОБА_6..» також не є оціночним судженням, оскільки її можна перевірити на предмет її відповідності дійсності, здійснити перевірку істинності фактів та спростувати.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких: право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (ст. 299 ЦК України).

Досліджуючи вказані поняття в контексті їх захисту від протиправних дій з боку інших осіб слід відзначити наступне.

Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що оприлюднена відповідачами щодо позивача інформація не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною, а також створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про діяльність ОСОБА_6, як народного депутата України, сприймається як звинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), що, безперечно, порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз'ясненнями, викладеними у п. 3, 25 Постанови Пленуму ВСУ, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ, якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту.

За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднене.

З огляду на викладене, суд, дійшовши висновку про те, що поширена відповідачами інформаціє є недостовірною, обґрунтовано зобов'язав відповідачів протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення на своїх персональних сторінках у соціальній мережі Facebook (ОСОБА_5) та (ОСОБА_7) заяв від власного імені із спростуванням, текс якого наведено в резолютивній частині.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів, дослідивши поширену інформацію в цілому та фрагменти інформації в їх системному зв'язку, приходить до висновку, що розповсюджена відповідачами інформація про позивача, яка є предметом оскарження, носить стверджувальний характер, тобто відповідач, не маючи жодних належних та допустимих доказів, повідомив про позивача певні факти, які не відповідають дійсності, носять негативний характер і не є оціночним судженням в розумінні вимог закону та, як наслідок, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Таким чином, доводи апелянта про те, що не можуть бути предметом судового захисту оціночні судження та критична оцінка діяльності позивача, як публічного діяча є безпідставними, оскільки суперечать змісту поширеної інформації та вимогам закону.

За таких підстав, коли судом першої інстанції встановлено, і це знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідачем відносно позивача була поширена недостовірна інформація, яка безперечно принижує його честь, гідність та ділову репутацію, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були належні правові підстави для ухвалення рішення про визнання поширеної відповідачами інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а також покладення на відповідачів обов'язку спростувати вищезазначену інформацію у той же спосіб, у який вона була поширена.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва