Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_10, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що житловий будинок № АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/3 частки кожному. У 2011 році ОСОБА_4 надала дозвіл на проживання ОСОБА_5 у житловому будинку № АДРЕСА_1 та зареєструвала її за адресою: АДРЕСА_2. Через виникнення конфліктних ситуацій з відповідачами спільне проживання у вказаному житловому будинку стало неможливим, у зв'язку із чим позивачі просили усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та виселити відповідачів.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 та ОСОБА_12 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1, зобов'язано їх звільнити приміщення.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 червня 2015 року заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, яка діє від імені ОСОБА_3, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з посиланням на ч. 1 ст. 316, ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виходив із того, що відповідачами порушуються правила співжиття, що робить неможливим для сторін проживання спільно в будинку і є підставою для виселення без надання іншого жилого приміщення.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, визнавши їх такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та суперечать положенням ч. 1 ст. 316, ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Так, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-388, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 24 листопада 2012 року № 32507806, договору дарування від 04 грудня 2014 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 грудня 2014 року № 30478569 позивачам належить по 1/3 частки будинковолодіння АДРЕСА_1.

Згідно з інформаційною довідкою від 11 лютого 2015 року № 333, виданою комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», інша 1/3 частки вищезазначеного будинковолодіння належить ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Мукачівською ДНК 15 травня 1973 року за реєстровим № 5934.

Також установлено, що реальний розподіл будинковолодіння між власниками відповідно до їхніх часток у майні не проводився, у зв'язку із чим апеляційний суд правильно зазначив, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є одноосібними власниками житлового будинку у розумінні вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно виходив із того, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач або члени її сім'ї систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, а також того, що стосовно відповідача або членів її сім'ї застосовувалися які-небудь заходи запобігання і громадського впливу, та які виявилися безрезультатними.

При цьому факт звернення в правоохоронні органи із заявою щодо неправомірних дій з боку відповідача, якими під час перевірки встановлено відсутність у її діях складу кримінального правопорушення, апеляційний суд обґрунтовано визнав таким, що не може свідчити про порушення правил співжиття і про неможливість позивачів проживати із відповідачами в одному будинку.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, яка діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак