Справа № 461/4810/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/6323/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивача ОСОБА_3;

ОСОБА_4 представника ПАТ КБ „ПриватБанк,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк (в подальшому „Банк), у якому просив визнати дії Банку щодо одностороннього підвищення процентної ставки за кредитним договором від 27.03.2008 року № LVH9GA (в подальшому „Кредитний договір) неправомірними та зобовязати Банк, з урахуванням визначеного умовами Кредитного договору розміру відсотку за користування кредитом, провести перерозподіл сплачених ним коштів на погашення кредиту за Кредитним договором та привести відомість погашення кредиту у відповідність з проведеним перерозподілом, при цьому забезпечивши збалансованість зазначених у відомості даних.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідачем грубо порушено умови Кредитного договору та вимоги чинного законодавства шляхом самовільної і неправомірної зміни процентної ставки за користування кредитом, визначеної умовами Кредитного договору, що призвело до невірного розподілу сплачених позивачем коштів на погашення кредиту. Вважає, що сума сплачених позивачем коштів повинна бути рівною сумі коштів розподілених відповідачем на погашення відсотків, винагороди та тіла кредиту, однак при веденні обліку сплачених коштів та їх розподілу Банком допускалося ряд помилок, що і призвело до невідповідності та розбалансування даних відомості. Звертав увагу суду на те, що за даними Банку позичальник на погашення кредиту за розрахунковий період сплатив 35 657, 28 доларів США та вважав, що і сума розподілених коштів повинна відповідати зазначеній сумі, однак відповідач на погашення відсотків, винагороди і тіла кредиту використав 39 299, 21 доларів США, що на 3 642 доларів США більше від суми сплаченої позивачем. Вважав, що зазначена надлишкова сума була розподілена не на погашення тіла кредиту, а спрямована на погашення відсотків та винагороди, а відтак у позивача існують сумніви у правильності проведених розрахунків та вірності розподілу сплачених позивачем коштів, а тому вважав, що зі сторони відповідача наявний обман (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 46-49).

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_3

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове «по суті позову», покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що у суду першої інстанції були усі належні і допустимі докази щодо нарахування та стягнення з позивача завищеного відсотку за користування кредитом, а також вважає, що судом не зясовано те, який розмір щомісячного внеску вноситься позивачем і яким чином ця сума розподіляється Банком.

Стверджує, що на початок 2016 року, як і на момент розгляду даної справи, заборгованість по Кредитному договору була відсутня, про що свідчить завірена банком відомість.

Вважає висновок суду про те, „що позивачем систематично сплачувалися щомісячні платежі у розмірі меншому, ніж у графіку погашення заборгованості, а тому „на різницю сум оплати ОСОБА_3 банком були нараховані відсотки, погашення яких здійснювалось банком з наступних щомісячних платежів, таким, що не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи(а.с. 53-57).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника Банку, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Додатком № 2 до Кредитного договору встановлено графік погашення кредиту, який отримав позивач у Банку (а.с. 29-31).

Як вбачається з виписки про погашеннях по кредиту, поданої до суду самим позивачем в обгрунтування позовних вимог, графік погашення кредиту, передбачений вище згаданим додатком № 2 до Кредитного договору, позивачем не дотримувався (а.с. 14-16): даний факт позивачем (апелянтом) належними та допустимими доказами не спростовано.

Розділом 5 Кредитного договору передбачена відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору: в т.ч. і позичальника (позивача) у випадках несвоєчасного погашення ним заборгованості по кредиту.

Таким чином, як стверджується вище згаданою випискою про погашеннях по кредиту (а.с. 14-16), у відповідності до п. 3.2 Кредитного договору частину коштів, отриманих від позичальника (позивача) для погашення заборгованості по кредиту, Банком насамперед було направлено на погашення пені, простроченої комісії, прострочених процентів, простроченого тіла кредиту, а вже решту цих коштів на погашення процентів та тіла кредиту.

Пунктом 8.1 Кредитного договору встановлено, що за користування Кредитом позичальник (позивач) сплачує Банку відсотки у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом.

Аналіз трьох прикладів (станом на 25.06.2008 року, 23.09.2011 року та 24.12.2015 року), які наведені позивачем у поданому ним позові в обгрунтування його доводів про ніби-то одностороннє підвищення Банком процентної ставки за Кредитним договором та розрахунки по яких (згаданих прикладах) грунтуються на даних виписки про погашеннях по кредиту (а.с. 14-16), в сукупності з умовами Кредитного договору та даними виписки про погашеннях по кредиту в цілому, свідчить про вибірковість даних, які були використаними позивачем у цих прикладах, та про невідповідність розрахунків позивача (наведених у цих прикладах) умовам Кредитного договору.

Так, наприклад, використовуючи методику, застосовану позивачем у наведених ним прикладах, станом на 23.04.2012 року (як день проведення чергового розрахунку) заборгованість по кредиту становила 26 682 доларів США і з зазначеного боргу Банком стягнуто відсотків у розмірі лише 51,98 доларів США, що становить 0,195 %, що значно менше 1 % на місяць, передбаченого п. 8.1 Кредитного договору (а.с. 15), що (в свою чергу) свідчить про невідповідність методики, запропонованої позивачем, умовам Кредитного договору. Відтак, доводи апеляційної скарги з посиланням на наведені у позовній заяві розрахунки, які ніби-то свідчать про одностороннє підвищення Банком процентної ставки за Кредитним договором, є надуманими і такими, що грунтуються на власних припущеннях апелянта, а тому такими, що не можуть прийматися до уваги.

В суді апеляційної інстанції апелянт, в обгрунтування своєї позовної вимоги про визнання дій Банку „щодо одностороннього підвищення процентної ставки за кредитним договором ... неправомірними, так і не зміг пояснити, коли саме (по його версії) Банком було „підвищено процентну ставку і на скільки саме, хоча без встановлення цих обставин відсутні правові підстави для визнання таких дій Банку (по версії позивача) неправомірними.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2016 рокубез змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: