Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1591/16-ц

Номер провадження: 2/511/745/16

17 листопада 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Бобровська І. В.,

при секретарі Шкарпицькій В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка 18.03.2016 року під час сварки між ними розбила камінням заднє скло його автомобіля НОМЕР_1, яким позивач користується відповідно до договору позички транспортного засобу від 15.12.2015 року і власником якого є ОСОБА_3 Своїми діями відповідачка завдала позивачу матеріальної шкоди у розмірі 1 310,00 грн. (960 грн. вартість скла та комплектуючих, 350 грн. вартість роботи по установці скла), та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн., оскільки позивач є інвалідом 1 групи, погано рухається, а тому автомобіль є єдиним засобом для його пересування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позов підтримали у повному обсязі. Позивач суду пояснив, що у них з відповідачкою виникла сварка з приводу границь земельних ділянок, якими вони користуються. З цього приводу він звернувся до сільської ради, де його попросили повідомити ОСОБА_2, щоб та зателефонувала до сільської ради. 18.03.2016р. він на автомобілі НОМЕР_2 бежевого кольору, який перебував в його користуванні з дозволу власника ОСОБА_3, підїхав до магазину в с.Слобідка Роздільнянського району Одеської області, де працювала відповідачка, і сказав їй передзвонити в сільську раду. ОСОБА_2 у відповідь стала його ображати та проклинати. Потім ОСОБА_2 стала сваритися з його дочкою ОСОБА_5, яка також їхала з ним в автомобілі разом з дитиною. ОСОБА_2ГО. підняла з землі каміння, жбурнула його в автомобіль, внаслідок чого було розбито заднє скло автомобіля, а уламки скла попали на нього та на дитину. З цього приводу він зателефонував в поліцію, яка виїхала на місце пригоди і склала протоколи за ст.173 КУпАП на нього та на ОСОБА_2 Він замінив розбите скло в автомобілі, на що витратив 1310 грн. Вказана сума є для нього значною, так як його пенсія складає 1325 грн. Добровільно спричинену шкоду ОСОБА_2 відшкодовувати відмовилась.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 позов не визнали. Заперечення мотивували тим, що ОСОБА_1 не має права на відшкодування шкоди, оскільки договір позички автомобіля нотаріально не посвідчений, а тому ОСОБА_1 безпідставно користувався автомобілем. Крім того, згідно повідомлення Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області внаслідок подій 18.03.2016р. було розбито бокове скло автомобіля НОМЕР_2, а ОСОБА_1 вставив заднє. Ініціатором конфлікту був позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 діяла в стані самозахисту, оскільки на неї перша напала дочка позивача ОСОБА_5, скрутила їй руки, повалили на землю, сіла зверху та била головою о підлогу, чим спричинила їй тілесні ушкодження. ОСОБА_2 в цілях самозахисту схопила з землі камінь та кинула його в ОСОБА_5, але, можливо, випадково попала в автомобіль. Крім того, вони вважають недостовірним і розмір шкоди, так як надані ОСОБА_1 квитанції про придбання комплектуючих та їх установку викликають у них сумнів. Просять в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_3, який був залучений до участі у справі згідно ухали суду від 21.10.2016р., в судове засідання не зявився, надіслав суду листа, в якому позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю, підтвердив, що уклав з ним договір позички належного йому автомобілю НОМЕР_2 строком на 3 роки (а.с.90).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно Договору позички, укладеному між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3 15.12.2015р. строком на 3 роки, позивач користувався автомобілем НОМЕР_2 бежевого кольору (а.с.23). Виходячи з принципу правомірності правочину та враховуючи пояснення власника автомобілю ОСОБА_3, який підтвердив передачу належного йому на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобілю в користування позивачу, суд вважає, що ОСОБА_1 користувався автомобілем правомірно, а тому мав правові підстави на звернення до суду з вказаним позовом (а.с.49).

04.11.2016р. ОСОБА_1 оформив своє право власності на вказаний автомобіль, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.71).

18.03.2016р. в с.Слобідка Роздільнянського району Одеської області між позивачем ОСОБА_1, свідком ОСОБА_5, з одного боку, та відповідачем ОСОБА_2, з іншого боку, виникла сварка з приводу меж земельної ділянки, в ході якої відповідач ОСОБА_2 кинула каміння в бік свідка ОСОБА_5, але камінь влучив в автомобіль, що належав на праві користування позивачу ОСОБА_1 Внаслідок вказаних дій ОСОБА_2 в автомобілі НОМЕР_2 бежевого кольору було розбито заднє скло.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін по справі, свідка ОСОБА_7, матеріалами ЖЄО №1358, зареєстрованими в Роздільнянському ВП ГУНП за повідомленням ОСОБА_1, дослідженими в судовому засіданні.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що позивач є її батьком, а відповідачка хресною. 18.03.2016р. вранці вони з батьком на належному йому автомобілі ВАЗ-2106 підїхали до ОСОБА_2, щоб вона передзвонила в сільську раду з приводу земельної ділянки, відносно якої у них виник конфлікт. У відповідь ОСОБА_2Г почала висловлюватись нецензурними словами на адресу сільської ради, підняла з землі каміння та кинула його в автомобіль, влучивши в заднє скло. Скло розбилося. В машині на той час перебувала вона, її малолітня дитина 1 рік 7 місяців та позивач інвалід 1 групи. Всіх засипало склом. Тоді вона вийшла з машини та штовхнула ОСОБА_2 на землю. ОСОБА_2 пішла до магазину, в якому вона працювала, взяла арматуру та кинулася на неї. Батько зателефонував в поліцію. ОСОБА_2 відмовилась відшкодовувати за розбите скло. Вони разом з батьком в м.Роздільна в магазині придбали скло та комплектуючи та завезли автомобіль на СТО , де майстер встановив скло, оскільки батько без автомобіля самостійно пересуватись не може.

З досліджених судом адміністративних матеріалів, зареєстрованих в ЖЄО №1358 Роздільнянського ВП ГУНП за повідомленням ОСОБА_1 (а..83-89) вбачається, що дійсно 18.03.2016. в ранковий час ОСОБА_1 зателефонував до відділу поліції і повідомив про розбиття скла в його автомобілі. На місце пригоду було направлено оперативну групу, від учасників подій відібрані письмові пояснення. З пояснень ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_1, відібраних у них працівниками поліції 18.03.2016 на місці пригоди всі учасники конфлікту підтвердили, що ОСОБА_2 в процесі сварки кинула камінь в ОСОБА_5, але камінь влучив в заднє скло автомобіля ОСОБА_1 За наслідками розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 18.03.2016р. інспектором поліції ОСОБА_8 складено висновок від 25.03.2016р. та 28.04.2016р. (а.с.9, 84) про те, що в ході конфлікту, який відбувся 18.03.2016р. з приводу меж земельної ділянки між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, сторони висловлювались на адресу один одного словами нецензурної лайки, а ОСОБА_2 кинула каміння в автомобіль ОСОБА_1 і пошкодила бокове віконне скло автомобіля.

14.11.2016р. інспектор поліції ОСОБА_8 склав рапорт про те, що у висновку за наслідками розгляду повідомлення ОСОБА_1 ним помилково було вказано про пошкодження бокового скла автомобіля, між тим, згідно пояснень учасників конфлікту було пошкоджено заднє скло автомобіля. (а.с.89).

В ході розгляду Роздільнянським районним судом Одеської області 25.03.2016р. адміністративних матеріалів на підставі протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст..173 КУпАП (дрібне хуліганство), що надійшли від Роздільнянського ВП ГУНП були допитані ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які всі, в тому числі і сама ОСОБА_2, підтвердили, що ОСОБА_2 в ході конфлікту з ОСОБА_5 кинула каміння і розбила заднє скло автомобіля ОСОБА_1 (а.с.29,30).

Таким чином, судом досліджено достатньо доказів на підтвердження того, що в ході конфлікту внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 було розбито заднє скло автомобіля НОМЕР_2 бежевого кольору, який належав на той час на праві користування ОСОБА_1

На ремонт пошкодженого відповідачем ОСОБА_2 автомобіля позивач ОСОБА_1 витратив 1310 грн., з яких 960 грн. на придбання скла та комплектуючих, що підтверджується накладною №37 від 18.04.2016р., виданою ОСОБА_1 ПП Парфилов (а.с.7), та 350 грн. на установку скла, що підтверджується накладною від 18.04.2016р., виданою ОСОБА_1І ОСОБА_9 (а.с.8), а всього 1310 грн.

Допитаний в судовому зсіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є приватним підприємцем, орендує приміщення для зайняття підприємницькою діяльністю в м.Роздільна по вул.Європейська, 75. 18.04.2016р. він дійсно установлював заднє скло на автомобіль НОМЕР_2 бежевого кольору, за що ОСОБА_1 сплатив йому 350 грн., а він видав ОСОБА_1 накладну.

Таким чином, у суду не викликає сумніву твердження позивача ОСОБА_1, що на ремонт пошкодженого ОСОБА_2 автомобілю він витратив 1310 грн.

ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи (а.с.5) і отримує пенсію станом на 01.03.2016р. в розмірі 1250 грн. (а.с.6).

Таким чином, розмір спричиненої йому майнової шкоди є для нього значним.

Частинами 1,4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, суд виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, досліджує докази, надані сторонами і які відповідають вимогам належності та допустимості доказів.

Правовідносини, що виникли між сторонами не є договірними, а є деліктними і регулюються гл.82 ЦК України.

Загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобовязань містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність це забезпечений державним примусом обовязок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Позивач ОСОБА_1 довів в суді як сам факт спричинення шкоди належному йому на той час на праві користування автомобіля, так і вину в спричиненні шкоди відповідача ОСОБА_2, а також причинний звязок між неправомірними діями ОСОБА_2 т спричиненою шкодою, що є підставою для задоволення його позовних вимог в частині відшкодування ОСОБА_2 спричиненою її діями майнової шкоди.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на ст. 1169 ЦК України, а саме: звільнення ОСОБА_2 від обовязку відшкодувати майнову шкоду, спричинену під час самозахисту, так як вказана обставина відповідачем не доведена.

Як стверджує сама ОСОБА_2, каміння вона кинула під час сварки зі свідком ОСОБА_5, позивач ОСОБА_1 в той час сидів в автомобілі, факт спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 свідком ОСОБА_5 на час розгляду справ в суді відповідачем не доведений, внаслідок дій ОСОБА_2 шкода спричинена майну ОСОБА_1. Таким чином, в діях ОСОБА_2 вбачається необережна форма вини.

Що стосується заперечень відповідача стосовно відсутності у позивача права вимагати відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля, який не належав йому на час спричинення шкоди на праві власності, то суд в даному випадку застосовує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України № 6-183цс14 від 03.12.2014 р.

Так, стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Субєкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими субєктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Також, на підставі ст.ст. 23,1167 ЦК України позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування і моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок пошкодження його майна відповідачем ОСОБА_2 При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує той факт, що позивач є інвалідом 1 групи і пошкоджений автомобіль є його основним засобом для пересування, розмір майнової шкоди є суттєвим для позивача, оскільки він фактично дорівнює розміру його щомісячної пенсії. Також суд враховує, що вина відповідачки в спричиненні шкоди є необережною, оскільки вона кидала каміння в ОСОБА_5, а влучила в автомобіль позивача, крім того, вона сама є пенсіонеркою і отримує пенсію в розмірі 949 грн.(а.с.52).

Таким чином, суд визначає розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, в сумі 500 грн., що, на думку суду, буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч.3 ст.23 ЦК України.

В порядку ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по справі в сумі 551 грн. 20 коп., так як позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.22,23,395,396,1166,1167,1192 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 1310 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 00 коп.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судові витрати по справі в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Бобровська