Справа № 141/324/16-ц Провадження № 22-ц/772/2889/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 19Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Вавшка В.С., Оніщука В.В.

при секретарі: Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Оратівського районного суду від 11 травня 2016 року, -

В с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу від 17.02.2016 року та застосування наслідків недійсності правочину. Зазначив, що у договорі замість мінітратора та картоплесаджалки, які він вказував у заявці, наведений інший транспортний засіб - трактор FOTON ET 504, вартістю 12727, 27 доларів США, що еквівалентно 350 000,00 грн.; сплачена ним сума, яку він вважав початком оплати вартості ТЗ, насправді є адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору; передача предмета лізингу передбачена через 120 робочих днів з моменту оплати позивачем адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також різноманітних доплат, тоді як ними було погоджено строк передачі через 7 календарних днів. Вважаючи такі дії відповідача введенням його в оману, а також посилаючись на наявність у договорові ряду несправедливих умов, застосування відповідачем нечесної підприємницької практики та відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного договору, просив визнати договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності, стягнувши з відповідача сплачені ним кошти в розмірі 35 000 грн.

Заочним рішенням Оратівського районного суду від 11.05.2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003004 від 17.02.2016 р., укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 35 000,00 грн., одержаних за недійсним правочином.

Додатковим рішенням Оратівського районного суду від 20.09.2016 року стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь держави 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» просять рішення суду від 11.05.2016 року скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права , а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначило, що суд першої інстанції не належним чином оцінив обставини і докази по справі та допустив порушення норм спеціального законодавства, зокрема, ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», згідно якої сторони в договорі погодили усі лізингові платежі, в тому числі і адміністративний платіж та порядок його сплати. Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив в чому саме полягає несправедливість умов договору та чи можливо застосувати реституцію до договору в цілому при недійсності окремих його частин. Крім того, суд першої інстанції безпідставно застосував ст.799 ЦК України, тоді як до даних правовідносин підлягає застосуванню лише ЗУ «Фінансовий лізинг», де вимоги про необхідність нотаріального посвідчення договорів лізингу відсутні.

Сторони в судове засідання не зявились, у звязку з їх належним повідомленням та відсутністю даних про поважні причини неявки останніх, колегія суддів вважає розглянути справу у їх відсутність.

Перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Зі змісту ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Суд першої інстанції встановив, що 17.02.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 003004 з додатками, який нотаріально посвідчено не було. Згідно договору, предметом лізингу є трактор Foton LT 504. Позивач сплатив на рахунок відповідача 35000 грн., які відповідачем зараховані в рахунок сплати адміністративного платежу, у відповідності до умов п. 9.7 договору. 22.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» з вимогою про розірвання договору лізингу та повернення переданих за договором коштів. Листом ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» №1807 від 04.03.2016 року позивачу відмовлено у розірванні договору лізингу та у поверненні коштів, посилаючись на сплату ним зазначених коштів в рахунок адміністративного платежу за договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір та його умови порушують принципи добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, а тому є несправедливим. За правилами п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» зміна положень договору або визнання його недійсним зумовить зміну інших положень договору, тому останній підлягає визнанню недійсним у цілому. Також, суд виходив зі змішаної правової природи договору фінансового лізингу транспортного засобу та необхідності його нотаріального посвідчення. Відтак, враховуючи відсутність такого посвідчення, визнав договір недійсним та, застосувавши наслідки недійсності у вигляді реституції, стягнув 35000 грн.

Суд вірно встановив обставини справи, належним чином перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та правові норми ,що їх регулюють та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність визнання договору недійсним та застосування реституції.

Зокрема, суд дійшов вірного висновку про наявність у договорі несправедливих умов, можлива зміна яких зумовить зміну інших істотних положень договору, що заборонено ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також невідповідність оспорюваного договору вимогам ст.220 ЦК України щодо відсутності нотаріального посвідчення вказаного договору.

До аналогічних правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постановах від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, від 11.05.2016 року у справі №6-3020цс15, від 08.06.2016 року у справі №6-330цс16, що згідно ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, мотивів для відступлення від якого у колегії суддів немає.

Доводи скарги про порушення судом норм спеціального законодавства, зокрема, ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», згідно якої сторони в договорі погодили усі лізингові платежі, в тому числі і адміністративний платіж та порядок його сплати, є необґрунтованими.

До істотних умов договору лізингу ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (додаток №1 до договору): лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («адміністративний платіж») у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.

Як вбачається із договірних умов, складові лізингового платежу - «адміністративний платіж» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Згідно п. 12.1 Договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та частини Авансових платежів, 40 (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно п.4 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору відноситься, зокрема, і надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Отже, умови договору щодо складових лізингових платежів, порядку їх сплати та повернення є несправедливими, в розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому доводи скарги не заслуговують на увагу.

Доводи скарги про відсутність в оскаржуваному рішенні посилань на те, в чому саме полягає несправедливість умов договору та неможливість застосування реституції до договору в цілому, при недійсності окремих його частин, є безпідставними.

Так, суд першої інстанції в тексті оскаржуваного рішення чітко зазначив перелік несправедливих умов договору, а саме: усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності; встановлення жорсткої відповідальність лише споживача за порушення умов договору; усунення відповідальність відповідача; відсутність у споживача права вимоги на дострокове розірвання договору; покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надання лізингодавцю права на неповерення суми комісії за організацію договору, у випадку дострокового розірвання договору. При цьому, вказав яким чином останні обмежують права позивача та, обґрунтовано пославшись на п.п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», визнав договорів лізингу недійсним у цілому.

Також не заслуговують на увагу доводи скарги про безпідставне застосував судом ст.799 ЦК України, тоді як до даних правовідносин підлягає застосуванню лише ЗУ «Фінансовий лізинг», де вимоги про необхідність нотаріального посвідчення договорів лізингу відсутні.

Так, ч.1 ст. 806 ЦК України, визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Тому суд першої інстанції підставно застосував ст.799 ЦК України до даних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, що згідно ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, мотивів для відступлення від якого у колегії суддів немає.

Тому, доводи скарги щодо вказаного не заслуговують на увагу та правильних висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги також правильних висновків суду не спростовують.

За таких обставин, рішення суду відповідає матеріалам справи, постановлено з додержанням матеріального і процесуального права, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Заочне рішення Оратівського районного суду від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: