АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2560/16 Головуючий 1 інстанції Чередник В.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Коровіна С.Г

суддів Довгаль А.П.., ОСОБА_1

при секретарі Личак А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2, оскільки відповідачка ігнорує всі вимоги та звернення від позивачів.

В ході судового розгляду коло позивачів було уточнено та остаточно ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2

Позивач зазначала, що 01.12.2006 року спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, вона подарувала сину ОСОБА_4, що підтверджується копією договору дарування від 01.12.2006 року реєстраційний номер №5-1361.

18.09.2015 р. син позивачки ОСОБА_4 подарував їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору дарування від 18.09.2015 року реєстраційний номер №3548.

Раніше, 03.02.2007 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 в Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №67. Подружжя проживали разом однією сімєю у вищевказаній квартирі.

24.11.2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Київського відділу реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зроблено актовий запис №528.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4, як єдиний власник зазначеної квартири до 17.09.2015 року та його мати ОСОБА_3, яка зареєстрована за адресою вказаної квартири та з 18.09.2015 року єдиний власник квартири систематично зверталися до ОСОБА_2 з вимогами виселитися із цієї квартири, не чинити їм перешкод у користуванні нею.

Позивач зазначала, що місце поживання ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_5В.) зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначену квартиру вона має на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Позивач стверджувала, що на підставі ст.41 Конституції України вона має право володіти та розпоряджатися власним майном, а саме квартирою, і ніхто не має права позбавляти її цього права. Відповідач не є членом її сімї, порушує її права, і повинна бути виселена з її власної квартири.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Вирішено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2, з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року у задоволені заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

У березні 2016 року ОСОБА_2 подала на заочне рішення суду апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в позові ОСОБА_3 Вона стверджує, що суд першої інстанції безпідставно розгляну справу заочно у її відсутність. Суд позбавив її можливості надати докази для спростування доводів позивача.

ОСОБА_2 посилається на те, що її малолітня донька ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована та постійно мешкає за адресою АДРЕСА_1. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2010 року за нею, ОСОБА_2, було визнано право користування жилими приміщеннями за вказаною адресою та відновлено право неповнолітньої доньки ОСОБА_9 користуванням жилими приміщеннями у вказаній квартирі. Вселено її та доньку до вказаної квартири. Не враховано рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.10.2009 року про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 в якому зазначено, що неповнолітня дочка ОСОБА_10 24.07.2007 року проживає разом із матірю. Вона також зазначає, що її дочку знято з реєстрації у спірній квартирі незаконно і 12.02.2016 року Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області прийнято рішення про поновлення реєстрації місця проживання доньки з 10.08.2007 року за адресою АДРЕСА_3.

Крім того апелянт зазначає, що договір дарування спірної квартири, укладений між її колишнім чоловіком ОСОБА_4 та позивачкою у справі його матірю порушив права неповнолітньої дочки ОСОБА_9.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03.02.2007 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3. Шлюб розірвано 24 листопада 2009 року на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2009 року.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно технічного паспорту на квартиру №47 в буд. №13-а в м. Харкові (а.с.8,9) квартира належала ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу. Потім, згідно договору дарування від 01.12.2006 року, вона подарувала квартиру сину ОСОБА_4 (а.с.11). Згідно довідки з місця поживання в квартирі були зареєстровані власник та його мати ОСОБА_3 (а.с.33).

Відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі зареєстровано не була. Згідно відповіді від 17.06.2010 року №2319263 з комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.08.2000 року УКМ та П ПВЖФ №2-00-218299 на праві спільної сумісної власності зареєстрована на імя ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» дільниці № 14 від 08.09.2015 реєстраційний номер № 819 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 лише ОСОБА_3

Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом установлено, за договором дарування від 18 вересня 2015 року, укладеним ОСОБА_4 та його матір'ю ОСОБА_3, остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_5. .

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власниками будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тобто право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися житлом існує лише при наявності у власника права приватної власності на майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_2, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з дня укладення договору дарування спірної квартири було припинено право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.

Відповідач не є членом сім'ї позивача, тому ОСОБА_2 втратила право користування цією квартирою та підлягає виселенню.

Посилання ОСОБА_11 в апеляційній скарзі на те, що раніше рішенням Київського районного суду від 16 березня 2010 року за нею визнано право користування спірною квартирою і її з дочкою ОСОБА_10 вселено в цю квартиру не можуть бути прийняті до уваги при розгляді цієї справи, оскільки зазначеним рішенням вирішено спір про право на житло між ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком ОСОБА_4, який на той час був власником квартири. Після укладення договору дарування квартири між сином та матірю власником квартири стала інша особа і права ОСОБА_2 поновлені зазначеним рішенням суду нового власника квартири не стосуються.

Посилання апелянта на те, що рішенням Київського районного суду від 20 жовтня 2009 року про розірвання шлюбу встановлено, що дочка проживає з матірю і це є доказом їх проживання в спірній не заслуговують на увагу, оскільки зазначеним рішенням суду визнано, що сторони (ОСОБА_4 та ОСОБА_3В.) сімейні відносини не підтримують з грудня 2008 року, мешкають окремо один від одного, спірного господарства не ведуть, їх сімя розпалася остаточно на час розгляду справи. Крім того у рішенні зазначено, що ОСОБА_9 проживає разом з матірю. Згідно матеріалів справи ОСОБА_11 не була зареєстрована у спірній квартирі, а оскільки на час розірвання шлюбу подружжя вже тривалий час проживали окремо, то вважати, ОСОБА_9 на час виникнення спору і виникнення права власності на квартиру у позивачки проживала у квартирі підстав немає. Крім того рішенням суду зі спірної квартири виселено лише повнолітню ОСОБА_2 Питання про право на поживання ОСОБА_12 в спірній квартирі суд оскарженим рішенням не вирішував.

Посилання ОСОБА_2 на те, що договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушує, на її думку, інтереси малолітньої ОСОБА_9 не можуть бути предметом розгляду у цій справі, оскільки знаходяться за межами розглянутих судом правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення суду ухвалено на підставі належних доказів, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, 505, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Київського суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -