АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року у справі заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила заборонити ОСОБА_3 надавати у користування, оренду, розпорядження, вчиняти від його імені будь які дії третім особам відносно квартири АДРЕСА_1 до ухвалення рішення по справі за її позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири та накласти арешт на вказану квартиру.

В обґрунтування заяви вказувала, що позбавилася права користування квартирою внаслідок дій невстановлених осіб, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшої зміни власника та користувача спірним майном.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник заявника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Справа № 757/47724/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14307/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог, посилався на те, що суд першої інстанції не правильно послався на те, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, а тому справа не підсудна Печерському районному суду м. Києва, оскільки, на думку апелянта, позов буде правомірно поданий у відповідності до вимог ст.109 ЦПК України.

Також, на думку апелянта, судом не було враховано доводів заяви, а саме про те, що позивач позбавилася права користування квартирою внаслідок дій невстановлених осіб, про що розслідується кримінальне провадження в якому позивач визнана потерпілою особою.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутністю.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 мала намір подати позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

До подання позовної заяви, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який просить позивач, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що доводів заяви, які на її думку є підставою для забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Виходячи зі змісту п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги встановлено, що заявник вказує про те, що вона втратила можливість користуватися квартирою внаслідок дій третіх осіб, про що розслідується кримінальне провадження в якому вона є потерпілою особою.

Проте, заявник не вказує обґрунтовано, як вказана обставина може вплинути на неможливість виконання можливого рішення суду.

Заява з додатками і доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині, про те, що позовна заява, з якою ОСОБА_1 мала намір звернутися до суду, не підсудна Печерському районному суду м. Києва, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно ч.1 ст.109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Проте, відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до положень постанови №3 пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як вказує заявник, вона мала намір звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що в Оболонському районі м. Києва, тобто спір з приводу нерухомого майна, а тому позов потрібно пред'являти за його місцезнаходженням.

Таким чином суд першої інстанції правильно зауважив на тому, що нерухоме майно, з приводу якого виник спір, територіально не відноситься до Печерського району м. Києва.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив питання, законно відмовивши у задоволенні заяви ОСОБА_1 у забезпеченні позову до пред'явлення позовної заяви.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, оскільки вона постановлена з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства та доводи апеляційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п.1 ч.2 ст. 307, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді