Дата документу 21.11.2016
Справа № 320/3062/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Купавської Н.М.

при секретарі Чудаковій А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, та просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений 16 березня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_3, через порушення при його складанні вимог щодо його форми та посвідчення і невідповідності волі заповідача його волевиявленню.

Позивач в судове засідання не зявився, однак, даючи пояснення в судовому засіданні 20 жовтня 2015 року, він вказує на те, що про матір він піклувався. Оскільки він проживає на великій відстані від м.Мелітополя, то постійний догляд за матірю здійснювати не міг. Однак, після перенесеного інсульту стан матері погіршився і він її забирав до себе в м.Ізмаїл Одеської області, де вона проходила курс лікування. За бажанням матері її в березні 2012 року було перевезено знову додому в м.Мелітополь. На той час у ОСОБА_4 спостерігався процес загострення психічного та неврологічного розладу після перенесеного інсульту протягом лютого-травня 2012 року та на час складання заповіту. Особисті записи матері в заповіті свідчать про наявність у неї певних розладів здоровя та вади зору, що виключають сприйняття нею дійсності, розуміння значення своїх дій. А тому, він вважає, що заповіт слід визнати недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 уточнений позов підтримав повністю та пояснив, що позивач є рідним сином ОСОБА_4, яка померла 25 жовтня 2014 року. Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з 4/9 частин квартири №33 житлового будинку № 37-а по вул.Кірова в м.Мелітополі Запорізької області. Однак, за життя мати позивача склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно його рідному братові ОСОБА_2, відповідачу по справі. Але, на час складання даного заповіту ОСОБА_4 виповнилося 84 роки, у неї розвився віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, вона самостійно майже не пересувалася, погано бачила. В лютому 2012 року ОСОБА_4 перенесла інсульт, внаслідок чого проходила тривалий курс лікування та реабілітації в міській лікарні, перебувала на обліку в неврологічному відділенні на дату складання заповіту. Отже, через вади здоровя та зору мати позивача не могла розуміти значення своїх дій та їх наслідки. Крім того, у судовому засіданні 10 липня 2015 року приватний нотаріус ОСОБА_3 підтвердила, що ОСОБА_4 особисто не читала заповіт через вади зору, а нотаріус оголосила заповіт самостійно без участі свідків, що є порушенням законодавства і тягне позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених за заповітом. Таким чином, вказаний заповіт є недійсним, оскільки нотаріусом в момент його складання порушено вимоги щодо його норми та посвідчення і невідповідності волі заповідача його волевиявленню.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_6 позов не визнала та пояснила, що відповідач ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_4, яка померла 25 жовтня 2014 року. Крім того, у відповідача є рідний брат ОСОБА_1, позивач по справі, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. За час життя їхньої матері остання склала заповіт на користь одного сина ОСОБА_2, оскільки він з дружиною її доглядав та піклувався про її здоровя. Деякий час мати дійсно жила у іншого сина ОСОБА_7 в м.Ізмаїл, але їй там не сподобалося ні ставлення сина до неї, ні догляд за нею. 16 березня 2012 року ОСОБА_4 повідомила свого сина ОСОБА_2, що хоче скласти заповіт. Син організував виклик приватного нотаріуса додому, де мати склала заповіт. При цьому, вона була здорова, розуміла значення своїх дії, її волевиявлення було вільним, ніхто її не примушував цього робити. А тому, підстав для визнання заповіту недійсним немає, в позові просить відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні з позовом не погодились, пояснивши, що 16 березня 2012 року до нотаріуса звернувся відповідач щодо вчинення нотаріальної дії за місце проживання його матері, яка в силу свого віку та стану здоровя не могла самостійно прийти до нотаріальної контори. Нотаріусом був підготовлений проект заповіту та по приїзду за адресою проживання ОСОБА_4 нею було узгоджено проект заповіту, перевірено її дієздатність, її особисту волю та попереджено, що інший її син нічого не отримає у разі складення заповіту, з чим вона була згодна. Після цього, нотаріус повернулася до своєї контори, зареєструвала заповіт як нотаріальну дію у реєстр та повторно виїхала до ОСОБА_4 для його підписання.

Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, представників сторін та третьої особи, допитавши свідків ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ,ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що матірю позивача та відповідача є ОСОБА_4, про що зазначено в свідоцтві про народження позивача та визнано сторонами /а.с.12/.

25 жовтня 2014 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС №305563 від 27.10.2014 року /а.с.11/.

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила заповіт на користь ОСОБА_2, який був посвідчений 16 березня 2012 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3Г /а.с.10/. Відповідно до заповіту ОСОБА_4 зробила заповідальне розпорядження, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось і на яке вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2, відповідачу по справі.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України.

Так, згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Позивачем та його представником ставиться питання про визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки заповіт складений нотаріусом з порушенням вимог щодо його форми посвідчення. Вони вважають, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 мала психічний розлад, внаслідок перенесеного нею інсульту, про що зазначено у висновку проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, а також вона мала вади зору, їй було на час підписання заповіту 84 роки, а тому, її волевиявлення не було вільним. Нотаріус в порушення вимог інструкції сама прочитала спадкодавцю заповіт, що вона сама підтвердила у судовому засіданні 10 липня 2015 року, свідки при цьому присутніми не були.

Суд вважає такі посилання необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною другою статтею 1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК.

Як вбачається з копії оспорюваного заповіту його вчинено в письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем ОСОБА_4Ф, дієздатність якої нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу його складання, прочитано вголос (про що є запис в заповіті), складено текст зі слів останньої, підписано ОСОБА_4 особисто.

При цьому в п.4 ст.207 ЦК України зазначено, що тільки у разі, якщо особа у звязку із хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_3 пояснила, що при складанні заповіту нею було перевірено дієздатність ОСОБА_4, ніяких сумнівів щодо наявності у заповідача фізичних вад у неї не виникло. Коли вона приїхала за місцем проживання ОСОБА_4, та її особисто зустріла і було видно, що вона її чекала. При підписанні заповіту вона розмовляла з ОСОБА_4, пояснювала їй, що інший син тоді нічого не отримає, на що остання погодилася. Підписувала ОСОБА_4 заповіт особисто і біля великого вікна, що свідчило про відсутність проблем із зором. Щодо пояснень, даних нею у судовому засіданні 10 липня 2015 року, уточнила, що і вона прочитували текст заповіту ОСОБА_4, а потім і сама ОСОБА_4 читала особисто, про що вона зробила запис в заповіті власноручно. При цьому нотаріус зазначила, що написання тексту з помилками і некоректно, можна пояснити тим, що ОСОБА_4 писала українські слова російськими літерами.

Якихось доказів щодо вад зору ОСОБА_4 (медичних довідок, історій хвороби тощо) позивач суду не надав.

Пояснення свідків з цього приводу носять субєктивний характер і не дають можливості суду зробити висновок про фактичний стан зору померлої, а отже, у даному випадку немає підстав вважати, що ОСОБА_4 в результаті вад зору не могла сама прочитати заповіт.

За клопотання представника позивача судом було призначено посмертну судово-психіатрічну експертизу, за висновками якої /а.с.180-187/ ОСОБА_4 під час складання заповіту 16.03.2012 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді розладів особистості внаслідок ураження головного мозку. Але, враховуючи відсутність відомостей про психічний стан підекспертної після виписки зі стаціонару, визначити ступінь вираженості розладів особистості неможливо, а отже, неможливо відповісти на питання чи могла ОСОБА_4 за своїм психічним станом при складанні заповіту 16.03.2012 розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитані в судових засіданнях свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 вказували на те, що і до інсульту і після нього бачили ОСОБА_4, яка поводила себе адекватно, всіх впізнавала та не скаржилася на стан свого здоровя. До останнього вона обслуговувала себе сама, її доглядав син ОСОБА_20. Скаржилася вона на хворі ноги, оскільки їй було важко ходити після перенесеного інсульту. Окуляри вона не носила, користувалась ними лише коли читала газету.

Що стосується показів свідків ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які спостерігали у ОСОБА_4 провали в памяті, і те, що вона все переплутувала, нікого не впізнавала, то дані свідчення не спростовують висновків суду щодо волевиявлення заповідача, оскільки вони не були присутніми при посвідченні заповіту, а тому, не можуть свідчити щодо волевиявлення заповідача.

Крім того, згідно відповіді головного лікаря КЗ «Мелітопольський психіатричний диспансер» на обліку у лікаря-психіатра та нарколога ОСОБА_4 не перебувала /а.с.119,120/.

Жодних доказів того, що у момент підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_4 її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі позивачем суду не надано, а покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про таке не свідчать. Разом з тим, судом враховано пояснення нотаріуса ОСОБА_3 про адекватний стан заповідача при підписанні заповіту та покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19М, щодо психічного стану ОСОБА_4

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, дослідженими у справі доказами в їх сукупності спростовується той факт, що в момент підписання ОСОБА_4 оспорюваного заповіту її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Судом встановлено, що форма та порядок посвідчення заповіту ОСОБА_4 відповідає вимогам закону.

Оцінивши в сукупності досліджені докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, з якими він звернувся до суду, а тому, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст. 88 ЦПК України та відносить їх за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.1233, 1247, 1248 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги в Мелітопольський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: