Справа № 742/2089/16-ц Провадження № 22-ц/795/2055/2016 Головуючий у I інстанції -Бездідько В. М. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого -судді - Губар В.С.,

суддів: Висоцької Н.В., Страшного М.М.

секретаря судового засідання - Халимон Т.Ю.

за участю: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Чернігівгаз» в особі Прилуцького управління по експлуатації газового господарства про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Оскаржуваним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не вмотивовано підстав відхилення доводів позивача про укладення договору з Прилуцьким управлінням газового господарства 23.06.2016 року про реструктуризацію боргу по рішенню суду в сумі 2554 грн. 59 коп. на невигідних для позивача умовах.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не з'ясовано умови набуття або збереження майна без достатньої правової підстави відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Як зазначає апелянт, на момент укладення договору № 307 підставою для такого укладання було рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили, але було скасовано 26 грудня 2014 року апеляційним судом Чернігівської області.

ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно не узяв до увагу як підставу для задоволення позову посилання позивача на положення ст.ст. 202, 203, ч. 1 ст. 215, ст. 233 ЦК України, оскільки при укладенні договору його волевиявлення мало б бути спрямовано на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів відчуження належного йому майна на користь постачальника.

Апелянт наголошує, що укладання договору про реструктуризацію боргу було невигідним для нього, оскільки він оскаржив судове рішення в касаційному порядку. Стверджує, що правочин укладений усупереч його волі під впливом д тяжкої обставини, якою була наявність рішення суду, що набрало законної сили і підлягало виконанню. З метою уникнення відключення газопостачання, він уклав договір на реструктуризацію боргу.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-232цс14 правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що така особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає її внутрішній волі

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Чернігівгаз» просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що підставою укладення 23 червня 2014 року договору про реструктуризацію боргу було рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2014 року про стягнення з нього 2554 грн. 59 коп. на користь ПАТ «Чернігівгаз», проте це рішення було скасовано апеляційним судом, тому вважає, що договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 202, 203, 215, 233 ЦК України та кошти в сумі 2554 грн. 59 коп. повинні бути повернуті відповідачем як безпідставно набуті.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що договір сторонами підписаний за власним бажанням без примусу, що зазначено в самому договорі, а також згода з умовами спірного договору про реструктуризацію підтверджується оплатою позивачем заборгованості, із позовом про визнання договору недійсним боржник звернувся тільки в серпня 2016 року. До правоохоронних чи будь-яких інших органів із заявами про здійснення на ним психологічного чи фізичного тиску він не звертався. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про укладання ним договору під вчиненням будь-якого стороннього тиску, суду не надано.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, враховуючи наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 проживає в буд. АДРЕСА_1 та є споживачем природного газу на підставі договору про надання населенню послуг з газопостачання від 14 травня 2012 року.

14 березня 2012 року працівниками ПАТ «Чернігівгаз» в особі Прилуцького управління по газопостачанню і газифікації складено акти про наявні порушення у роботі лічильника газу та його демонтаж для проведення експертизи.

На підставі акту експертизи від 10 квітня 2012 року встановлена непридатність лічильника до експлуатації.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Чернігівгаз» в особі Прилуцького управління по газопостачанню та газифікації до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування збитків, завданих газопостачальній організації внаслідок порушення споживачами правил надання населенню послуг з газопостачання, задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Чернігівгаз» 2554 грн. 59 коп. збитків, завданих газопостачальній організації внаслідок порушення споживачами правил надання населенню послуг з газопостачання а також стягнуто судовий збір.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2014 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

22 січня 2015 року ухвалою апеляційного суду Чернігівської області прийнято відмову ПАТ «Чернігівгаз» від позову до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування збитків, а провадження у справі закрито у зв'язку з погашенням заборгованості ОСОБА_1

Зазначені рішення суду набрали законної сили і є преюдиціальними при розгляді цієї конкретної справи відповідно до положень ст. 61 ЦПК України.

Як встановлено апеляційним судом, 23 червня 2014 року між Прилуцьким управлінням по газопостачанню та газифікації та ОСОБА_1 укладений договір № 307 про реструктуризацію заборгованості за природній газ, відповідно до умов якого підприємство надало розстрочку в погашенні заборгованості за газопостачання, що утворилась станом на 23 червня 2014 року на суму 2065 грн. 98 коп.

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 погасив заборгованість на підставі укладеного договору.

Зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_1 не спростовував і не заперечував.

Апеляційний суд враховує, що нарахування зазначених збитків та їх розмір в установленому порядку безпідставними не визнані, а тому твердження апелянта про те, що ПАТ по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» отримало кошти в сумі 2554 грн. 59 коп. без достатньої правової підстави та те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України, є помилковим.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи скарги про те, що суд першої інстанції не вмотивовано не задовольнив позов на підставі саме ст.ст. 202, 203, 215, 233 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Виходячи з положень ст.ст. 3, 10, 11 ЦПК України позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовує вимоги. За приписами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, право визначення підстав та предмета позову належить виключно позивачеві і суд не уповноважений за власною ініціативою їх змінити. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивач згідно до ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно із ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов»язок доведення наявності обставин, з якими закон пов»язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивач в обґрунтовування позовних вимоги посилався на те, що договір реструктуризації боргу був вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини і вкрай невигідних умовах (ст233 ЦК України), а саме наявністю рішення суду, яке набрало законної сили, яке оскаржувалось у касаційному порядку.

Згідно зі ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Виходячи з аналізу зазначеної норми права, такий правочин особа вчиняє добровільно (відсутнє насильство), вона сама може бути ініціатором такого правочину, вона також усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (відсутня помилка або обман), але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. ЦК України не містить обмежень як щодо суб'єктного складу таких правочинів, так і кола осіб, які можуть звертатися з вимогою про визнання правочину недійсним на підставі вказаної статті.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як встановлено судом першої інстанції, договір про реструктуризацію боргу від 23 червня 2014 року укладений між сторонами у письмовій формі, підписаний власноручно ОСОБА_1 із зазначенням: «Цей договір складений за власним бажанням і без примусу».

Умови договору виписані чітко і однозначно, без можливості його двоякого розуміння і трактування.

У договорі вказано строк його дії і визначені розміри платежів не перевищують 25% доходів працюючих громадян та не перевищують 20% доходів для пенсіонерів та інших осіб.

Зазначені обставини позивачем в апеляційному суді не спростовані і не заперечувались.

Отже, позивач мав намір на укладення саме договору реструктуризації заборгованості, сторони не заявили, що договір носить характер уявного та удаваного правочину.

Позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду доказів, що у момент договору існували тяжкі для нього обставини і, укладаючи договір, він уникав тих обставин. Позивачем також не доведено, що умови договору є вкрай невигідними для нього і не доведено, у чому саме полягає невигідність договору.

Позивачем не доведено суду першої інстанції і не представлено доказів апеляційному суду на підтвердження наявності складових, які лише в сукупності є підставами для визнання недійсним правочину відповідно до ст. 233 ЦК України.

Аргументи скарги про те, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили, було тяжкою обставиною, яка спонукала позивача укласти договір на вкрай невигідних умовах, апеляційний суд відхиляє, оскільки ці підстави не є тяжкими обставинами у розумінні положень ч. 1 ст. 233 ЦК України. Окрім того, в установленому процесуальним законом порядку позивач мав право вирішити питання про відстрочку і розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Доводи апелянта про погрози відповідача відключити житлове приміщення позивача від газопостачання не знайшли підтвердження в апеляційному суді і у матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б доводили, що внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів.

Отже, суд першої інстанції, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи, дійшов правильного та обґрунтованого висновку в межах підстав і предмета спору про відсутність підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, для визнання договору про реструктуризацію заборгованості недійсним. Встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Виходячи з викладененого, апеляційний суд визнає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Судом правильно визначені існуючі між сторонами правовідносини, їм дана вірна юридична оцінка. Передбачені процесуальним законом підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: