Номер провадження: 22-ц/785/4702/16
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним окремих пунктів кредитного договору, третя особа - ОСОБА_5,

встановила:

09.10.2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №014/0029/85/82973, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 1 968 288 грн., а позивач зобов'язався повернути кредитні кошти та сплачувати проценти в розмірі 13,75 % річних до 25.01.2019 року (далі - Кредитний договір).

Для належного виконання зобов'язань за Кредитним договором, 25.09.2007 року між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед банком солідарно та в повному обсязі за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за договором (далі - Договір поруки).

07.04.2008 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №1 до договору, якою були внесені зміни до п. 1.4 договору та встановлена нова процентна ставка за користування кредитом у розмірі 12,50 %.

22.01.2010 року була укладена додаткова угода до договору, якою строк кредиту був збільшений на 24 календарних місяці, у зв'язку з чим дата остаточного погашення кредиту була встановлена 25.01.2021 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 13.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передала відповідачу в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0452 га, що розташована за адресою: Одеська обл., Комінтернівський р-н., Фонтанська сільська рада, ДБК «Золоті ключі», вулиця 3-я Горіхова, ділянка №14 (далі - Іпотечний договір).

Позивач вважав, що п.п. 5.5, 6.2, 6.5, 8.4 Кредитного договору суперечать підставам, які надають право вимагати дострокового повернення кредиту, виключний перелік яких встановлений імперативними приписами ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ) і не можуть визнаватись «іншим істотним порушенням умов договору про надання споживчого кредиту», передбаченим п. 4 ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ.

Крім того, позивач вказав, що п.п. 5.5, 6.5 Кредитного договору суперечать абз. 6 ч.10 ст.11 Закону №1023-ХІІ.

Таким чином, умови договору щодо строку на виконання вимоги банку, який складає 30 календарних днів з дня надіслання позичальнику відповідної вимоги, на думку позивача, є протиправними.

На підставі вищевикладеного, позивач вважав, що п.п. 5.5, 6.2, 6.5, 8.4 встановлено такі підстави набуття кредитором права вимоги дострокового повернення кредиту та особливості його здійснення, які не відповідають імперативним приписам ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ, а також вказує, що відповідач вийшов за межі принципу свободи договорів.

Представник відповідача ОСОБА_6 за довіреністю №55/16 від 04.02.2016 року проти задоволення позову заперечував.

Третя особа ОСОБА_7 у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував (а.с.133).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового - про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції особи, які беруть участь справі, не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у зв'язку з чим та на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено та визнані сторонами ті обставини, що 25.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір, між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, 07.04.2008 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №1 до Кредитного договору, 22.01.2010 року була укладена додаткова угода до Кредитного договору.

Також в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 13.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір.

У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вищевказані обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є те, чи відповідають чинному законодавству п. 5.5, 6.2, 6.5, 8.4 Кредитного договору та чи є підстави для визнання їх недійсними.

Статтями 626 та 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що позивач помилково вважає, що до вказаних правовідносин необхідно застосовувати положення законодавства, в чинній на час розгляду справи редакції Закону №1023-ХІІ, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, ч.10 ст.11 Закону №1023-ХІІ в редакції від 13.01.2006 року, чинній на момент укладення договору, встановлено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Частиною 4 ст.11 Закону №1023-ХІІ в редакції від 13.01.2006 року, встановлено, що про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Таким чином, положення п.п. 5.5, 6.2, 6.5 Кредитного договору повністю відповідають вимогам Закону №1023-ХІІ в редакції, чинній на момент його укладення, а тому доводи позивача щодо їх невідповідності вимогам закону є безпідставними та необґрунтованими.

Також безпідставним є твердження позивача про те, що п. 6.5 Кредитного договору, яким встановлено, що строк на виконання вимоги банку підлягає обрахуванню з дня надіслання позичальнику відповідної вимоги, є протиправним, з огляду на наступні обставини.

Дійсно, згідно ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ, строк повернення кредиту має обраховуватись з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.

Разом з тим, Верховий Суд України в своїй постанові від 21.01.2015 року у справі №6-190цс14, на яку посилається позивач і апелянт ОСОБА_3, визначив правову позицію, згідно якої, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання.

У відповідності до абз.3 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

З цих підстав, та враховуючи, що відповідач пред'явив позов до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, доводи позивача і апелянта ОСОБА_3 про те, що строк виконання зобов'язання не настав, оскільки відповідач не направляв вимоги позивачу про дострокове погашення кредитної заборгованості, є безпідставними.

Більш того, звернувшись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом по справі №522/5858/15-ц, банк реалізував своє право вимоги дострокового повернення кредиту згідно п.6.5 Кредитного договору.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси 21.07.2015 року по справі №522/5858/15-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за Кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, був частково задоволений позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто на його користь з ОСОБА_3 суму кредитної заборгованості у розмірі 759805,22 грн.

Згідно тексту вказаного рішення суду, представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову визнала частково та не заперечувала проти його задоволення. Жодних вимог щодо визнання недійсними окремих пунктів договору не заявляла, а отже, визнала правомірність нарахування та порядку дострокового повернення заборгованості.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.11.2015 року вказане рішення було скасовано, однак ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» були задоволені частково і все-рівно стягнуто на його користь із відповідача ОСОБА_3 суму кредитної заборгованості у тому ж розмірі 759805,22 грн. (а.с.207-212).

У відповідності до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 06 липня 2016 року у цивільній справі № 6-1199цс16 після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили вже встановлені факти і правовідносини щодо обставини укладення та виконання спірного Кредитного договору, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що доводи позивача ОСОБА_3 є безпідставними і необгрунованими, а тому правомірно відмовив їй у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу доводів своїх позовних вимог та апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Ю.І. Кравець