Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/765/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01.07.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, за участю позивача та третьої особи на стороні позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ АКБ «Львів», треті особи: відділ ДВС Виноградівського МУЮ, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль та виключення майна з акту опису й арешту,

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до усного договору купівлі-продажу автомобіля марки «ВАЗ 21099», 2004 р.в., д.р.н. АО 8811 АА, укладеного між позивачем і ОСОБА_3, позивачем сплачено 1.800,00 доларів США відповідачці ОСОБА_3, яка 11.07.2011р. видала в підтвердження укладеного договору на ім»я позивача довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_5, згідно якої вона уповноважила позивача керувати та розпоряджатись, відчужувати від її імені належний їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АОС №642491, виданого ВРЕВ ДАЇ Ужгороодського МВ УВС від 04.03.2008р.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що не може оформити право власності на даний автомобіль, оскільки на спірний автомобіль накладено арешт міськвідділом ДВС Ужгородського МУЮ згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.8,18-19/ на підставі судових наказів №712/11676/12 від 06.07.2012р. та №308/7071/15 від 15.07.2015р., виданого Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_6 суми боргу, а відтак, на підставі акту опису й арешту майна, складеного 07.05.2015р. державним виконавцем ВДВС Виноградівського РУЮ за дорученням ВДВС Ужгородського МУЮ, було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження, в тому числі і на спірний автомобіль марки «ВАЗ-21099».

На підставі наведеного, вважаючи, що він на законних підставах, зокрема, усного договору-купівлі автомобіля, правомірно набув майно- автомобіль, а відтак просить суд визнати за ним право власності на автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2004 р.в., д.р.н. АО 8811 АА та виключити даний автомобіль з акту опису й арешту майна, складеного 07.05.2015р. державним виконавцем ВДВС Виноградівського РУЮ за дорученням ВДВС Ужгородського МУЮ.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсягу з підстав, наведених у позовній заяві та просив такі задоволити.

Відповідач ВАТ АКБ «Львів» позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки позивач в порушення вимог ст.ст.208,640 ЦК України належним чином не оформив в письмовій формі договір купівлі-продажу спірного автомобіля з громадянин кою ОСОБА_3 (письмове заперечення долучене до матеріалів справи), а відтак у задоволенні таких вимог просив відмовити.

ОСОБА_7ОСОБА_3 в судове засідання також не з"явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином судовою повісткою, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки, причину своєї неявки до суду не повідомив, у зв»язку з чим суд, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України.

Представник міського відділу ДВС Ужгородського МУЮ, який про місце і час розгляду даної справи у суді повідомлений належним чином, про що свідчать судові розписки, в судове засідання не з»явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, заяв про перенесення слухання справи суду не надав, а відтак суд, врахувавши думку інших учасників процесу, які наполягали на розгляді справи за його відсутності, приходить до переконання про можливість розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності та взаємозв»язку, суд приходить до наступного.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного.

За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,11,57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215).

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. ОСОБА_7 до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 11.07.2011р. видала на ім»я позивача ОСОБА_8, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_5 /а.с.20/, згідно якої вона уповноважила позивача керувати, розпоряджатись, відчужувати від її імені належний їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АОС №642491, виданого ВРЕВ ДАЇ Ужгородського МВ УВС від 04.03.2008р. автомобілем марки «ВАЗ 21099», 2004 р.в., д.р.н. АО 8811 АА.

Отже, дійсним власником спірного автомобіля є відповідач ОСОБА_3.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що на спірний автомобіль накладено арешт міськвідділом ДВС Ужгородського МУЮ згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.8,18-19/ на підставі судових наказів №712/11676/12 від 06.07.2012р. та №308/7071/15 від 15.07.2015р., виданих Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_6 суми боргу, а відтак було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження, в тому числі і на спірний автомобіль марки «ВАЗ-21099».

Розглядаючи дану цивільну справу на підставі наведених і встановлених у судовому засіданні фактів суд вважає, що правовідносини між сторонами врегульовані нормами ЦК України.

Так, згідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Статтями 6 та 627 зазначеного Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору (ч.1 ст.628 ЦК України) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

ОСОБА_7 до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 658 цього Кодексу визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Право власності на майно за договором відповідно до вимог ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги в судовому засіданні та вважаючи, що ним було набуто право власності на вказаний автомобіль з моменту укладення з відповідачем ОСОБА_3 в усній формі договору купівлі-продажу та виконанні взятих на себе зобов"язань, в зв"язку з чим з того часу він фактично набув право власності на майно, а відтак позивач просить суд визнати за ним право власності на даний автомобіль та звільнити його з-під арешту.

Проте суд не може погодитись з доводами позивача, оскільки такі не ґрунтуються на нормах закону, зокрема, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімумів доходів громадян, крім право чинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги та у суді, посилався на те, що в матеріалах справи є доручення, видане йому ОСОБА_3 на розпорядження даним автомобілем, яка, на його думку, також свідчить про укладення між ними договору купівлі-продажу автомобіля, однак ці вимоги також не грунтуютсья на нормах закону.

При цьому суд виходить з того, що довіреність, на яку позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, є не скасованою, а відтак не може взяти до уваги ці обгрунтування, оскільки визнати право власності на спірний автомобіль при наявності не скасованих довіреностей, виданих ОСОБА_3 про право керування та розпорядження спірним автомобілем, не має правових підстав.

Між тим, відповідно до вимог ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 655 ЦК передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві). Право продажу товару (ст.658 ЦК), крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що продавцем за договором купівлі-продажу може бути будь-який учасник цивільних відносин, який відчужує майно, що знаходиться в його власності. Тільки власник майна має право розпоряджатись ним на власний розсуд, в тому числі й укладати договір купівлі-продажу цього майна. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Крім цього, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, в порушення вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, не надав суду належного обгрунтування своїх вимог і щодо звільнення спірного автомобіля з-під арешту, накладеного згідно до постанови державного виконавця відділу ДВС Ужгородського МУЮ, винесеної на підставі судових наказів, виданих Ужгороодським міськарайонним судом про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ АКБ «Львів» боргу, а відтак задоволенню вони також не підлягають.

Отже, вирішуючи даний спір з огляду на викладене, суд вважає, що за встановлених у судовому засіданні обставин, не має передбачених законом підстав для задоволення вимог позивача в повному обсягу, а відтак в позві слід відмовити в повному обсягу.

ОСОБА_7 до вимог ст.ст.525,554,1048,1050,1054 ЦК України та керуючись ст.ст.10 п.3,11 п.1,60 п.1,88,212-213,215,224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ АКБ «Львів», треті особи: відділ ДВС Виноградівського МУЮ, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль та виключення майна з акту опису й арешту відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Виноградівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повне рішення виготовлене 02.07.2016р.

ГоловуючийОСОБА_9