Справа № 442/2351/16 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/6505/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

при секретарі:ОСОБА_2,

за участю: позивача(апелянта) ОСОБА_3 та її представника(адвоката) ОСОБА_4,

представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просила: скасувати наказ за №241 від 30.12.2015 року Про тимчасову зміну функцій, скасувати наказ за №92-к від 01.03.2016 року в частині п.1.1., яким її звільнено з роботи; поновити її на посаді провідного фахівця, який виконує функції спеціаліста з реорганізації документообігу в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості Львівського обласного центру зайнятості та стягнути з Львівського обласного центру зайнятості в її користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у позовних вимогах ОСОБА_3 до Львівського обласного центру зайнятості, третьої особи ОСОБА_11 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржила позивач ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, оскільки суд неповно з'ясував усі обставини справи та порушив норми матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки положенню про Дрогобицький міськрайонний центр зайнятості, зі змісту якого слідує, що директор oстаннього ОСОБА_5 не уповноважений приймати наказ № 241 від 50.12.2015р. Про тимчасову зміну функцій. У той же час, на посаду, яку я попередньо займала, 05.01.2016р. була прийнята нова працівниця на підставі поговору підряду. Вказане свідчить про фактичну відсутність зміни в організації праці в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості та упередженість відповідача до неї. В січні 2016 року на підставі цивільно-правових угод в Дрогобицький міськрайонний центр зайнятості було прийнято не одну особу. Також вказує на те, що судом залишено поза увагою упереджене відношення відповідача до неї при вирішенні питання про звільнення. Це зокрема, вбачається з протоколу № 1 від 18.11.2015р консультаційної зустрічної робочої групи, з протоколу №1 від 30.11.2015р. засідання комісії Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості, з листа Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості за № 1832/01 від 53.11.2015р., з наказу Львівського обласного центру зайнятості від 16.12.2015р. за № 342 про організацію попередження. З перерахованих документів вбачається, що скорочення чисельності та штату працівників стосувалось лише деяких працівників, в число яких було включено її. І тому всі дії, у тому числі, й попередження про можливе вивільнення було проведено лише відносно 5-ти працівників. Крім того, апелянт вважає неправильним те, що профспілка Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості розглядала подання Львівського обласного центру зайнятості на її звільнення. Оскільки її звільнення проводив Львівський обласний центр зайнятості, то й профспілка останнього повинна розглядати згадане подання. Поряд з цим, судом не досліджено та не взято до уваги, що профспілка розглядала подання про надання згоди на її звільнення у її відсутність, що є в порушення вимог ст. 43 КЗпП України. Це позбавило її можливості надати пояснення, представити відповідні документи, які свідчать про її переваги у залишенні на роботі в порівнянні з іншими працівниками. Також, її не запропоновано при звільненні іншої роботи, хоча згідно наданих пояснень представників відповідача усі посади, які є у відділі організації працевлаштування населення Дрогобицького міськрайонного центу зайнятості, де вона працювала - є рівні. У такому випадку дії відповідача щодо процедури вивільнення працівників у звязку із скороченням чисельності або штату має стосуватися й усіх інших працівників Дрогобицького міськрайонного центу зайнятості, а не лише тільки її та ще двох осіб. Також зазначає, що суд прийшов до неправильного висновку про її малу продуктивність праці. Вважає, що наведене свідчить про те, що її переведення на іншу посаду та звільнення з роботи проведені з грубим порушенням положень ст.ст. 32,33,40,42,43, 49-2 КзпП України, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача(апелянта) ОСОБА_3 та її представника(адвоката) ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розірванні трудового договору із ОСОБА_3 в звязку із скороченням штату працівників, відповідачем були дотримані всі вимоги діючого законодавства, а саме: було враховано переважне право працівника на залишення на роботі, остання була своєчасно повідомлена про майбутнє звільнення, враховано відсутність наявних вакантних посад на підприємстві та отримана згода профспілкового комітету на звільнення. Відтак, при звільненні позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України не було порушено її законних прав, а тому відсутні підстави для поновлення її на роботі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається із трудової книжки ОСОБА_3 БТ-ІІ №3433883 (т.1 а.с.4-5), остання 18 липня 1996 року прийнята на посаду економіста другої категорії Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості. В Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості вона працювала на різних посадах, а 01 квітня 2015 року переведена на посаду провідного фахівця з питань зайнятості працевлаштування населення цього ж центру на підставі наказу №69 від 31.03.2015 року (т.1 а.с. 4-5,47).

Наказом Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості від 30.12.2015 року за №241 тимчасово на період з 11.01.2016 року по 29.02.2016 року покладено обовязки провідного фахівця з питань зайнятості особистого консультанта з наданням їй відповідних прав, бронюванням відрізків робочого часу та збереженням розміру заробітної плати (т.1 а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а по справам про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки і такий строк позивачкою не пропущено.

Стаття 234 КЗпП України передбачає можливість поновлення судом строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, у разі пропуску їх з поважних причин.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не надала доказів про наявність поважних причин пропуску тримісячного строку звернення до суду з позовом про скасування наказу від 30.12.2015 року за №241 (15.03.2016 року) та з клопотання про поновлення пропущеного строку не подавала. Разом з тим, позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права з моменту виконання посадових обовязків за таким наказом. Натомість з такими обовязками, покладених наказом погодилась, виконувала їх, отримувала за такі заробітну плату.

Крім цього, судом встановлено, що відповідно до наказу №69 від 31.03.2015року ОСОБА_3 переведена на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення, та наказом від 01.03.2016р. №92-к звільнена з роботи з цієї ж посади.

Відповідно до вимог ст.32 КЗпП України не вважається переведенням і не потребує згоди працівника як переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Із врахуванням вищенаведеного, оскільки позивача не було переведено на іншу роботу, а лише тимчасово у період з 11.01.2016року по 29.02.2016 року на неї покладено обовязки особисто консультанта на тій же посаді, що відповідно до вимог ст.32 КЗпП України не вважається переведенням і не потребує згоди працівника на переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для скасування наказу №241 від 30.12.2015 року «Про тимчасову зміну функцій».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Судом встановлено, що 01 березня 2016 року ОСОБА_12 звільнена з роботи у звязку з скороченням штату, працівників п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №92-к від 01.03.2016 року (т. 1 а.с.6).

28 грудня 2015 року ОСОБА_12 була ознайомлена із попередженням у звязку з скороченням посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості, яку вона обіймає, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про майбутнє звільнення 29.02.2016 року із займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він

за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається із подання Львівського обласного центру зайнятості від 03.02.2016 року №16-455/0-16 наказом Львівського обласного центру зайнятості від 06.11.2015 №217 «Про введення в дію змін до структури та штатних розписів базових центрів зайнятості Львівської обласної служби зайнятості» внесено зміни до штатного розпису Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості. Відповідно до вищезазначених змін, гранична чисельність працівників центру зайнятості зменшується на 5 штатних одиниць та скорочуються посади, а саме: провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення (2 одиниці). Таким чином, скорочуються посади: провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення, яку обіймає ОСОБА_3 і ін.(т.1 а.с.9). ОСОБА_3 28.12.2015 року повідомлена про майбутнє звільнення. Зважаючи на вищенаведене, в поданні просять скликати засідання профспілкового комітету (зборів) первинної профспілкової організації працівників Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості відділу організації працівників Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості і дати погодження на звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення і т.д.

28 жовтня 2015 року Директором Львівського обласного центру зайнятості затверджено зміни до штатного розпису Дрогобицького центру зайнятості на 2015 рік, зокрема виведено дві одиниці провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення, затверджено 30 штатних посад. (т. 1 а.с.40, 50, 51).

Наказом від 09.11.2015 року Львівського обласного центру зайнятості «Про попередження про заплановане вивільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності та штату Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості, вирішено скоротити, зокрема 2 одиниці провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування (т.1 а.с.54-55). З таким наказом ОСОБА_3 була ознайомлена 13.11.2015 року (т.1 а.с.57).

На думку колегії суддів, безпідставним є покликання апелянта на те, що судом не враховано її переважне право на залишення на роботі, з огляду на те, що вона має 2 вищі освіти, трудовий стаж 19 років та на час звільнення була єдиним годувальником у сім'ї із врахуванням наступного.

Згідно вимог ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Судом першої інстанції перевірялись вказані обставини та було встановлено, що позивач ОСОБА_3 має 2 вищі освіти за спеціальностями російська мова та література та практична психологія, однак жодних доказів того, що її рівень кваліфікації є вищий, аніж у інших працівників, суду представлено не було.

Також, судом встановлено, що 18.11.2015 року проведено консультаційну зустріч робочої групи Львівського обласного центру зайнятості та керівництва Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості, голови первинної профспілкової організації цього ж центру, про що складено протокол №1. На зустрічі визначено працівників Дрогобицького МРЦЗ, посади яких скорочуються, осіб, котрі мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, зокрема такою визначено ОСОБА_3 як таку, яка має нижчий рівень кваліфікації та продуктивності праці від інших працівників (т.1 а.с.58-60).

Крім того, було проведено засідання комісії Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості щодо визначення осіб, які мають переважене право на залишення на роботі, створеної відповідно до наказу Дрогобицького МРЦЗ №225 від 13.11.2015 року та запропоновано директору кандидатуру ОСОБА_3 - провідного фахівця з питань зайнятості на можливе вивільнення (т.1 а.с. 61-65, 66).

Також, як вбачається із матеріалів справи судом досліджувалось питання премірювання ОСОБА_3 в порівняні з іншими працівниками і встановлено, що таке є нижчим і свідчить не про найкращу продуктивність праці у співвідношені з іншими працівниками.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 17 жовтня 2014року та 22 травня 2015 року працівники Дрогобицького МРЦЗ проходили тестування з метою визначення рівня володіння професійними знаннями, за результатами якого ОСОБА_3 отримала 16 балів, що є найнижчим результатом.

Доводи апеляційної скарги щодо не отримання згоди профспілкової організації на звільнення позивача є безпідставними, оскільки як вбачається із матеріалів справи 12 лютого 2016 року було проведено засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості, який вирішив надати погодження на звільнення 29.02.2016 року із займаної посади п.1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення. (т.1 а.с.72).

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено усі фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_13