Справа № 408/5790/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області в складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Разаковій Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Біловодської районної державної адміністрації Луганської області, про надання дозволу на виїзд за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи який зазначила таке.

З відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 24 квітня 2009 року.

Від шлюбу у них з відповідачем є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Після розірвання шлюбу відповідач припинив спілкуватись з нею та сином, не приймав участі його вихованні та розвитку. Також відповідач не виконує рішення суду про стягування з нього аліментів.

29 грудня 2009 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4, а 29 березня 2009 року у них народився син ОСОБА_5.

Після того як місто Ровеньки потрапило до зони АТО, у вересні 2014 року, вона зі своєю сімєю приїхала проживати до міста Харкова. Відповідач, зі слів їхніх спільних знайомих, залишився проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2.

На даний час вона має можливість виїжджати за межі України для оздоровлення своїх дітей, їх розвитку та розширення їхнього кругозору.

Вказуючи, що на те, що їй не відомо місцезнаходження відповідача, засоби звязку з ним відсутні, у звязку з чим вона не має можливості звернутись до нього з проханням надання дозволу на виїзд дитини за кордон, вважаючи, що в даному випадку порушуються конституційні права неповнолітньої на виїзд за кордон, просить суд дозволити її малолітньому синові у її супроводі тимчасово виїжджати за кордон без згоди батька з обовязковим поверненням до України до досягнення дитиною повноліття, та надати дозвіл на виготовлення проїзного документа для малолітньої дитини.

До початку судового засідання від позивача надійшла заява, в якій вона просила суд розглянути справу за її відсутності, позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи від нього не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу за його відсутності з наявними у справі матеріалами.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, хоча про час і місце розгляду справи сповіщувався належним чином, тому суд вважав можливим розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано 24 квітня 2009 року.

Від даного шлюбу у них є дитина син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На цей час позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, від якого у позивача народилась 16 квітня 2010 року друга дитина син ОСОБА_5.

З вересня 2014 року сімя позивача виїхала з м. Ровеньки Луганської області до м. Харкова, де проживає і до цього часу.

На час розгляду справи місто Ровеньки, де проживає відповідач, є тимчасово окупованою територією України, що є загальновідомим фактом.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, з огляду на те, що відповідач своїх заперечень проти позову не надав, суд вважає обґрунтованою вимоги позивача про надання дозволів їх малолітньому синові на виїзд за кордон у супроводі матері, а також надання дозволу на виготовлення проїзних документів.

Проте, на переконання суду, дозвіл на виїзд дитини без обмеження його відповідним часом чи періодом протягом року може стати підставою для її перебування за кордом досить тривалий не обмежений час, що може порушити батьківські права відповідача, який їх не позбавлений, та реально позбавити його права на спілкування із сином.

За таких обставин, суд вважає необхідним надати тимчасові дозволи на виїзд сина сторін без згоди батька у супроводі матері з обмеження у часі на рік до досягнення дитиною шістнадцяти років, у звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Для відпочинку та оздоровлення, надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним шістнадцятирічного віку, дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі території України у супроводі його матері ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з обовязковим поверненням до місця постійного проживання в Україну, на загальний строк тимчасових виїздів не більше 90 днів протягом одного календарного року, для чого надати ОСОБА_6 дозвіл на виготовлення кожного разу відповідних проїзних документів на малолітнього ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Біловодський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: