ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7655/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі головуючого судді Комаревцевої Л.В., за участю секретаря Борисова М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у вересні 2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1. Обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній квартирі, однак у ній не проживає з січня 2001 року, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрат по утриманню квартири не несе, тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку.

Позивач та її представник у судове засідання з'явились, просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання з'явився, позовних вимог не визнав, просив позовні вимоги залишити без задоволення.

Третя особа: Дарницька районна у місті Києві державна адміністраціясвого представника у судове засідання не направила, однак подала до суду заяву про розгляд справи без участі її представника, просила винести рішення згідно вимог чинного законодавства.

Третя особа: ОСОБА_4у судове засідання не з"вилась, просила позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу належить 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2001 року та 1/4 частка цієї квартири належить доньці позивача ОСОБА_4

Відповідач у вказаній квартирі з 01.01.2001 року не проживає, що підтверджується актом від 16.09.2016 року, який складено мешканцями будинку АДРЕСА_1 та завірено службовими особами ЖЕД №202. Речей особистого користування у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач не несе.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником 3/4 частки квартири, вона має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає їм користуватися та розпоряджатися їх майном - квартирою.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319,321 ЦК України).

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань, зокрема: відповідачем не надано доказів оскарження акту щодо його непроживання у спірній квартирі від 16.09.2016 року, який складено мешканцями будинку АДРЕСА_1 та завірено службовими особами ЖЕД №202.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону частково, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Стосовно вимог про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, а отже покладення такого обов'язку додатково законом не вимагається.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 74, 76, 88, 169 ч. 4, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 29.03.2001 р. таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог в частині зняття ОСОБА_3 з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору на суму 551.21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 21 копійка).

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ Л.В. КОМАРЕВЦЕВА