Справа № 2-37/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (ордер б/н виданий 02.07.2008 року)

ОСОБА_2 (довіреність № 1603 видана 27.10.2015 року)

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність № 352 видана 30.09.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-37/11

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_5

про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В :

11.12.2006 року ОСОБА_4 (далі по тексту позивач), інтереси якої представляють представник ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_1, звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 23.11.2016 року уточнень) до ОСОБА_5 (далі по тексту відповідач) про визнання заповіту недійсним (т.1 а.с.4-6, т.2 а.с.199-205).

Так, позивач та її представники, з урахуванням поданих уточнень, просять суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, яка померла 14.06.2006 року, на користь ОСОБА_5, що посвідчений 27.10.2005 року секретарем Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 618.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.06.2006 року у віці 88 років померла баба позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I- ЖД № 059914 від 14.06.2006 року, виданим Шабівською СР, актовий запис за №66, та яка на час смерті проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. У ОСОБА_6 було двоє дітей: мати позивачки ОСОБА_8, яка померла 16.01.2005 року (свідоцтво про смерть серії І-СР №008992 від 17.05.2005 року, актовий запис за № 19) та ОСОБА_9, який також помер в,місті Усть-Кут Російської Федерації. За свого життя, а саме 04.09.1997 року ОСОБА_6 склала заповіт, що був посвідчений секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П., на своїх уже нині померлих дітей: дочку ОСОБА_8 та сина ОСОБА_9, яких, як зазначено вище, ОСОБА_6 пережила. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у виді двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Якби мати позивачки ОСОБА_8 була жива на час смерті її матері ОСОБА_6, то відповідно до ст.1261 ЦК України вона була б спадкоємицею першої черги, що відкрилася після смерті ОСОБА_6

Таким чином, оскільки мати позивачки ОСОБА_4 померла раніше власної матері, то за таких обставин ОСОБА_4 є спадкоємицею за правом представлення на спадщину, що відкрилася після смерті її баби ОСОБА_6 Окрім позивачки ОСОБА_4 іншою спадкоємицею за правом представлення є її рідна сестра та відповідно внучка ОСОБА_6 ОСОБА_10

У відповідності до вимог ст.1269 ЦК України позивачка ОСОБА_4 у встановлений законом шестимісячний строк, а саме 12.07.2006 року подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її бабусі ОСОБА_6, що підтверджується заявою ОСОБА_4 серії ВСХ № 424570 від 12.07.2006 року, що посвідчена державним нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Черкаської області ОСОБА_11, зареєстровано в реєстрі за № 2-1044. Інша спадкоємиця за правом представлення ОСОБА_10 також з дотриманням вимог ст.1269 ЦК України 27.07.2006 року подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її бабусі ОСОБА_6, що підтверджується заявою ОСОБА_10 серії ВЕА № 212679, що посвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі за № 3400.

Після того як позивачка ОСОБА_4 наряду зі своєю сестрою ОСОБА_10 звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті їх бабусі ОСОБА_6, то вини дізналися, що від імені ОСОБА_6 складено заповіт на користь їх тітки та відповідно сестри ОСОБА_6 ОСОБА_5, який був посвідчений 27.10.2005 року секретарем Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №618.

У тексті заповіту вказано, що ОСОБА_6 заповіла усе своє майно ОСОБА_5 Також в заповіті, що складено із застосуванням загальноприйнятих технічних засобів, зазначено, що заповідачу розяснено зміст ст.ст.1234, 1307 ЦК України і перед підписом від імені ОСОБА_6 зроблено рукописний запис, що текст заповіту особисто прочитано заповідачем, а саме: російською мовою від імені ОСОБА_6 зроблено запис: «Это завищене мойпрочито слух». Далі в тексту заповіту в посвідчувальному запису нотаріуса зазначено, що заповіт підписано ОСОБА_6 в присутності нотаріуса секретаря Шабівської сільської ради ОСОБА_7

На підставі оскаржуваного заповіту від 27.10.2005 року було оформлено свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВЕМ № 655146 від 13.01.2007 року на квартиру № 51 в буд. № 9 в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, що на праві власності належала ОСОБА_6, яка померла 14.06.2006 року, видане на імя ОСОБА_5, та посвідчене державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_13, зареєстровано в реєстрі за №964.

На думку позивача та її представників, заповіт від 27.10.2005 року необхідно визнати недійсним з наступних підстав. Так, з оскаржуваного заповіту вбачається, що він був написаний зі слів заповідача секретарем Шабівської СР із застосуванням загальноприйнятих технічних засобів. Оскаржуваний заповіт не відповідає волі заповідача через грубе порушення порядку його підписання. ОСОБА_6 тяжко перенесла смерть своїх дітей і вона бажала, щоб спадщина після її смерті залишилася її внукам: ОСОБА_4 та ОСОБА_10, про що вона неодноразово зазначала їм при зустрічах. Останні постійно по 4-5 разів навідували її в селі Шабо. Також і ОСОБА_6 в останні два роки свого житгя певний час проживала у своїх внуків, щоб злагодити свої переживання після смерті дочки. При цьому в останні роки свого життя вона страждала рядом хронічних захворювань, а також мала поганий зір, оскільки страждала катарактою очей, що підтверджується відповідною довідкою. Вищезазначені обставини були підтвердженні у судовому засіданні у попередньому складі суду поясненнями свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15

Як слідує із матеріалів справи, на підставі ухвал суду було призначено та проведено дві судово-почеркознавчі експертизи, із висновків яких слідує, що заповіт від імені ОСОБА_6 було вчинено в присутності її рідної сестри ОСОБА_5, на користь якої було складено заповіт, підтвердженням чому є те, що рукописний запис на тексті заповіту від імені ОСОБА_6 про те, що вона ознайомилася із текстом заповіту і прочитала його вголос, зроблено не ОСОБА_6, а особисто ОСОБА_5, тобто особою, на користь якої складено заповіт. Окрім того, з висновку першої судово-почеркознавчої експертизи слідує, що підпис від імені ОСОБА_6 па заповіті ймовірно виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_6 В свою чергу із висновку наступної судово-почеркознавчої експертизи також не можливо встановити, що підпис на заповіті виконаний особисто ОСОБА_6

Також в заповіті не зазначено, що ОСОБА_6 розяснювалися права, передбачені ст.1235 ЦК України щодо права заповідача на призначення спадкоємців; ст.1236 ЦК України права заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом; ст.1237 ЦК України - права заповідача на заповідальний відказ; ст.1240 ЦК України - права заповідача на покладення на спадкоємця інших обов'язків; ст.1242 ЦК України - права спадкодавця на заповіт з умовою; ст.1244 ЦК України - права заповідача на підпризначення спадкоємця; ст.1246 ЦК України - права заповідача на встановлення сервітуту у заповіті; ст.1254 ЦК України - право заповідача на скасування та зміну заповіту.

Таким чином, на думку позивача та її представників, усі вищезазначені порушення у своїй сукупності і їх системному аналізу вказують на те, що в даному випадку мало місце відсутність волевиявлення заповідача, що є порушенням вимог ч.3 ст.203 ЦК України, а тому є усі правові підстави визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, яка померла 14.06.2006 року, на користь ОСОБА_5, що посвідчений 27.10.2005 року секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 618.

В судовому засіданні 23.11.2016 року представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_1, заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 23.11.2016 року представник відповідача ОСОБА_3, заперечувала проти заявлених (уточнених) ОСОБА_4 та її представниками позовних вимог в повному обсязі та просила суд у їх задоволенні відмовити з тих підстав, що, по-перше, оскаржуваний заповіт складений за вільним та особистим волевиявленням заповідача, а, по-друге, оскаржуваний заповіт складений у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 14.06.2006 року у віці 88 років померла ОСОБА_6, про що 14.06.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 66, що підтверджується виданою 26.07.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по Білгород-Дністровському району Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області довідкою № 176/04-71 (т.2 а.с.36).

27.10.2005 року ОСОБА_6 складений заповіт, відповідно до якого право власності на все її майно, де би воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті належатиме їй та на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.18, т.2 а.с.40, 67, 168).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_4, інтереси якої представляють ОСОБА_2 та ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом (з урахуванням поданих уточнень) до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6, яка померла 14.06.2006 року, на користь ОСОБА_5, що посвідчений 27.10.2005 року секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 618, з тих підстав, що:

- оскаржуваний заповіт не відповідає волі заповідача через грубе порушення порядку його підписання;

- із висновків двох судово-почеркознавчих експертиз слідує, що заповіт від імені ОСОБА_6 було вчинено в присутності її рідної сестри ОСОБА_5, на користь якої було складено заповіт, підтвердженням чому є те, що рукописний запис на тексті заповіту від імені ОСОБА_6 про те, що вона ознайомилася із текстом заповіту і прочитала його вголос, зроблено не ОСОБА_6, а особисто ОСОБА_5, тобто особою, на користь якої складено заповіт. Окрім того, з висновку першої судово-почеркознавчої експертизи слідує, що підпис від імені ОСОБА_6 па заповіті ймовірно виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_6 В свою чергу із висновку наступної судово-почеркознавчої експертизи також не можливо встановити, що підпис на заповіті виконаний особисто ОСОБА_6;

- в заповіті не зазначено, що ОСОБА_6 розяснювалися права, передбачені ст.ст. 1235, 1236, 1237, 1240, 1242, 1244, 1246, 1254 ЦК України.

Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами позивача та її представників погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

На час складання оскаржуваного заповіту була діючою Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» (далі по тексту Інструкція), яка втратила чинність згідно із наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Так, фізична особа ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, яке виклала у складеному 27.10.2005 року заповіті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи та було підтверджено в судовому засіданні усіма учасниками судового процесу, ОСОБА_6 була фізичною особою з повною цивільною дієздатністю, а, отже, мала право на заповіт та була особисто присутня при складанні заповіту.

Згідно із частиною 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Так, заповідач ОСОБА_6, у складеному 27.10.2005 року заповіті призначила своїм спадкоємцем одну фізичну особу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.37 Закону від 02.09.1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», ст.ст. 38, 42, 59 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.2 Інструкції, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради.

Так, складений 27.10.2005 року ОСОБА_6 заповіт був посвідчений секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст.1247 ЦК України).

Відповідно до п.10 Інструкції, при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина .

Як вбачається з матеріалів справи (усіх примірників оскаржуваного заповіту), відповідно до тексту оскаржуваного заповіту, особу заповідача було встановлено особою, яка посвідчувала його заповіт, він складений (записаний ОСОБА_7, секретарем Шабівської СР зі слів ОСОБА_6М.) 27.10.2005 року у письмовій формі, із зазначенням місця (село Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області) та часу (27.10.2005 року о 15 год. 20 хв.) його складання. Заповіт особисто підписаний заповідачем ОСОБА_6, про що свідчить його зміст. Заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 618.

Крім того, як зазначив Верховний Суд України у постанові від 26.12.2011 року, навіть відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним (в даному випадку нікчемним), оскільки в даному випадку відповідно до вимог чинного законодавства України визначальним для нотаріуса (іншої відповідальної особи) є саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Частиною 1 статті 1257 Цивільного кодексу України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_6 мала право на складання 27.10.2005 року заповіту та він складений у повній відповідності до встановлених вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно із частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із матеріалів справи вбачається, що волевиявлення заповідача ОСОБА_6, під час складання 27.10.2005 року заповіту було вільним і відповідало її волі.

Проведені 06.08.2015 року та 05.08.2016 року судово-почеркознавчі експертизи №1294 та № 6805/02 не свідчать про той факт, що оскаржуваний заповіт підписувала не ОСОБА_6, оскільки з їх змісту лише вбачається, що:

- рукописний текст змістом: «Это завищене мойпрочито слух», розташований в екземплярі заповіту ОСОБА_6 від 27.10.2005 року, який зберігався в Шабівській СР, виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою;

- рукописний текст змістом: «Это завищене мойпрочито слух», розташований в екземплярі заповіту ОСОБА_6 від 27.10.2005 року, який зберігався в Шабівській СР, виконаний ОСОБА_5

- підпис від імені ОСОБА_6, розташований в графі «ПІДПИС ОСОБА_6М.», в екземплярі її заповіту від 27.10.2005 року, який зберігався в Шабівській СР, ймовірновиконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_6;

- вирішити питання в категоричній формі не представляється можливим з наступних причин: значна кількість штрихів підпису має наведення та малу яскравість барвника; підпис малоінформативний, має малий обсяг графічного матеріалу, і в ньому відсутній достатній індивідуальний комплекс особистих ознак для категоричного висновку щодо його конкретного виконавця.

- рукописний текст змістом: ««Это завищене мойпрочито слух» та підпис від імені ОСОБА_6 в графі «ПІДПИС ОСОБА_6М.», розташовані в екземплярі заповіту ОСОБА_6 від 27.10.2005 року, який зберігався в Шабівській СР, мають ознаки впливу на їх виконавця(ців) постійно діючих збивальних факторів, повязаних ймовірно з віком або хронічними захворюваннями;

- наявність та кількість виявлених ознак впливу на виконавця(ців) рукописного тексту та підпису збивальних факторів на результати висновків експерта не впливають;

- рукописний запис: «Это завищене мойпрочито слух», розташований в середній частині примірника заповіту, складеного від імені ОСОБА_6 27.10.2005, посвідченого секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П., зареєстрованого за № 618, виконаний не самою ОСОБА_6, а ОСОБА_5;

- з причин, викладених у п.2 дослідницької частини висновку, вирішити питания про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_6 у примірнику заповіту, складеного від імені ОСОБА_6 27.10.2005, посвідченого секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П., зареєстрованого за № 618, розташований в середній частині документу між друкованими записами «ПІДПИС» та «ОСОБА_6М.», самою ОСОБА_6 або іншою особою, не виявилося можливим.

Отже, викладені висновки судово-почеркознавчі експертиз № 1294 від 06.08.2015 року та № 6805/02 від 05.08.2016 року свідчать лише про той факт, що рукописний запис: «Это завищене мойпрочито слух», розташований в середній частині примірника заповіту, складеного від імені ОСОБА_6 27.10.2005, посвідченого секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П., зареєстрованого за № 618, виконаний не самою ОСОБА_6, а ОСОБА_5, але ж щодо підпису ОСОБА_6 у складеному заповіті висновки зробити не вдалося.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_10 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Наведені обставини та норми чинного законодавства свідчать про те, що заповіт, складений 27.10.2005 року ОСОБА_6, посвідчений секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П. та зареєстрований в реєстрі за № 618, складений у повній відповідності до встановлених вимог щодо його форми та посвідчення, а також із вільним волевиявленням заповідача ОСОБА_6

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання недійсним заповіту, складеного 27.10.2005 року ОСОБА_6, посвідченого секретарем Шабівської СР Штефанко Є.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 618.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Крім того, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2008 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_5, (т.1 а.с.43).

Відповідно до ч.6 ст.154 Цивільного процесуального кодексу України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за доцільне заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2008 року, скасувати.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 203-204, 215-216, 1233-1235, 1247, 1251, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 154, 157, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2008 року, щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_5, скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко