У х в а л а

10 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та недійсним рішення і державного акта на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації державного акта на право приватної власності на землю,

в с т а н о в и л а :

Харківський районний суд Харківської області рішенням від 16 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2015 року залишила без змін.

24 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 17, 22, 30, 42, 56 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), статей 112, 113 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), статті 257 Цивільного кодексу України.

На обґрунтування підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня і 23 грудня 2015 року, 6 квітня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 20 січня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивач не обґрунтував у чому саме полягає порушення його права користування спірною земельною ділянкою; не надав доказів на підтвердження того, що передана у власність відповідача земельна ділянка перешкоджає реалізації позивачем своїх прав як власника спільного будинку.

При цьому суди на підставі наявних у справі доказів дійшли висновку, що відповідачка набула право власності на земельну ділянку у відповідності до вимог діючого на той час законодавства та у межах наданих Височанській селищній раді повноважень.

Крім того, суди дійшли висновку про те, що позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 26 грудня 1997 року з пропуском позовної давності; відповідач подав суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а тому наявні правові підстави для відмови в позові в частині цих вимог.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 1 квітня 2015 року касаційний суд погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на земельну ділянку за позивачем та третьою особою в порядку спадкування, оскільки у зв'язку зі скасуванням рішення міськради спадкодавець втратив право власності спірною земельною ділянкою, а тому вона не увійшла до складу спадщини;

- в ухвалі від 23 грудня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення діяла з порушенням вимог земельного законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні правовідносини;

- в ухвалі від 6 квітня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що рішення міської ради порушує встановлений порядок користування земельною ділянкою та права позивача, оскільки за рахунок його частки безпідставно збільшена частка відповідача, а тому вказане рішення міської ради в частині надання у власність земельної ділянки сторонам у справі є незаконним; видані сторонам на підставі такого рішення державні акти на право власності на земельну ділянку підлягають визнанню недійсними.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та недійсним рішення і державного акта на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації державного акта на право приватної власності на землю за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
Н.П. Лященко
В.М. Сімоненко