Категорія: 24 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Матвійчук Л. В., Мудренко Л. І.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за надані послуги по теплопостачанню, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ДКП «Луцьктепло» звернулось в суд із зазначеним позовом. Вказувало на те, що підприємство надає послуги з теплопостачання та постачання гарячої води у будинок по вул. Чорновола В'ячеслава, 2а. в м.Луцьку, в одній із квартир якого № 36 зареєстровані і проживають відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Користуючись послугою з теплопостачання, відповідачі станом на 1 жовтня 2015 року допустили заборгованість по її оплаті у розмірі 1601 грн. 40 коп. З приводу чого ДКП «Луцьктепло» зверталось до суду із заявою про видачу судового наказу, однак такий наказ після його оскарження, був скасований ухвалою Луцького міськрайонного суду від 05.10.2015 року.

За таких обставин позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів у його користь проіндексовану грошову суму 3135 грн. 94 коп. (1606,40 + 1346,87 + 187,67) заборгованості та відшкодувати йому понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 в користь ДКП «Луцьктепло» 1601 грн. 40 коп. заборгованість з теплопостачання, 1346 грн. 87 коп. інфляційних нарахувань, 3 % річних у розмірі 187 грн. 67 коп. та 1218 грн. понесених судових витрат по сплаті судовго збору.

У позові до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить його скасувати як незаконне, прийняте судом без повного зясування всіх обставин справи, їх належної оцінки і з порушенням норм матеріального права та, застосувавши строк позовної давності, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є підставною і підлягає до задоволення.

Задовольняючи позо частково та стягуючи з ОСОБА_2 проіндексовану суму заборгованості за надані послуги з теплопостачання, суд вважав, що позивачем не порушено строк позовної давності, оскільки перебіг цього строку був перерваний проплатою відповідачем чергових платежів у більшому від встановленого розміру.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 60,7 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_2, а інші відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 лише зареєстровані у цьому житлі спільно із його власником (а. с. 4, 30-31, 35). Послуги із постачання теплової енергії та гарячої води у вказаний житловий будинок, у якому проживають відповідачі, надаються позивачем ДКП «Луцьктепло» (а. с. 22).

Крім того встановлено, що станом на 1 грудня 2012 року існує заборгованість за надані послуги по опаленню квартири, яка належить ОСОБА_2, в сумі 1601 грн. 40 коп. і тривалий час не погашається відповідачами (а. с. 3, 42-43).

25 серпня 2015 року за заявою ДКП «Луцьктепло» Луцьким міськрайонний судом видавався судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідачів за отриману теплову енергію, однак ухвалою судді цього ж суду від 5 жовтня 2015 року за зверненням ОСОБА_2 цей наказ було скасовано (а. с. 5).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає передбачений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи, свідчить про те, що в разі коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні у таких випадках визначається його власником і обовязок по оплаті вказаних послуг виникає у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України), а не перед надавачем (виконавцем) таких послуг.

Тому суд першої інстанції, на думку колегії суддів, цілком підставно і правильно відмовив у позові про стягнення заборгованості за опалення з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, які лише зареєстровані і проживають у жилому приміщенні, щодо якого є заборгованість по оплаті за використану теплову енергію та не є співвласниками цього житла.

Разом з цим висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання з відповідача ОСОБА_2, так як вона, здійснювала проплати у більшому розмірі від необхідних щомісячних платежів, що свідчило про визнання нею заборгованості та вважається підставою для переривання строку позовної давності, є передчасним і спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 цього Кодексу встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що починаючи із серпня 2012 року заборгованості по поточних платежах за надану теплову енергію для опалення квартири у відповідачів немає і ця обставина не заперечується сторонами судового спору (а. с. 42-43).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ДКП «Луцьктепло» звернулось до суду заявою про видачу судового наказу з метою стягнення заборгованості з відповідачів у серпні 2015 року, а із зазначеним позовом 16 грудня 2015 року і просило стягнути заборгованість, яка виникла за надані послуги по опаленню квартири ОСОБА_2 ще до грудня 2012 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач.

З наявної в матеріалах справи квитанції № 317 слідує, що відповідач ОСОБА_2 17.12.2012 року сплатила за опалення за листопад 2012 року нараховану їй суму 256 грн. 08 коп., саме як черговий платіж без жодної переплати. Однак суд першої інстанції на дану обставину уваги не звернув і при прийнятті рішення керувався лише загальним розрахунком заборгованості наданим позивачем та безпідставно вважав строк позовної давності перерваним.

Таким чином, допущене судом першої інстанції неповне зясування обставин, що мають суттєве значення для справи, і як наслідок порушення норм матеріального права, потягло за собою ухвалення помилкового рішення в частині стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання з відповідача ОСОБА_2

У звязку з цим, відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості та судових витрат з ОСОБА_2 в користь позивача ДКП «Луцьктепло» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові із-за спливу позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2016 року у даній справі в частині задоволення позовних вимог про стягнення ОСОБА_2 заборгованості з теплопостачання і судового збору скасувати.

В позові Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги по теплопостачанню відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді