Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: відділ Держземагентства у Вільнянському районі Запорізької області, ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк» в особі територіально відокремленого без балансового відділення 10007/0334, про виділ долі спадкодавця із спільного сумісного майна подружжя, визнання недійсною державної реєстрації права власності на будинок, визнання права власності на спадкове майно та грошові вклади в порядку спадкування за заповітом, про відшкодування витрат на догляд та лікування спадкодавця, про стягнення моральної шкоди; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю та стягнення морального збитку, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_11 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: відділ Держземагентства у Вільнянському районі Запорізької області, ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення 10007/0334, про виділ долі спадкодавця із спільного сумісного майна подружжя, визнання недійсною державної реєстрації права власності на будинок, визнання права власності на спадкове майно та грошові вклади в порядку спадкування за заповітом, про відшкодування витрат на догляд та лікування спадкодавця, про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_12, яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1. З 14 червня 1984 року до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини майна, яке було набуте під час шлюбу з відповідачем, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, присадибна земельна ділянка, розташована на території АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 0,061 га, в межах згідно з планом, розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області для ведення садівництва, грошові вклади на рахунках ОСОБА_12 та ОСОБА_6 в територіально відокремленому безбалансовому відділенні 10007/0334 Запорізького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк». Крім того, на праві особистої власності ОСОБА_12 належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,85 га, розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Позивач є спадкоємцем ОСОБА_12 за заповітом від 2 вересня 2010 року, згідно якого ОСОБА_12 заповідала їй все своє майно, де б воно не знаходилося, із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона по закону матиме право.

Також позивач посилалася на те, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 7 серпня 2009 року було задоволено позов ОСОБА_7 до свого батька ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на будинок. Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений 14 червня 2009 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Визнано право власності на житловий будинок за вказаною адресою за ОСОБА_7 Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 вересня 2011 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 7 серпня 2009 року скасовано і постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок. Крім того, у встановлений шестимісячний строк після смерті ОСОБА_12, ОСОБА_5 прийняла спадщину подавши 1 лютого 2011 року заяви про прийняття спадщини до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області. Проте постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області від 14 вересня 2011 року за № 1704/02.31 їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після померлої матері у зв'язку з тим, що не надані до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на спадкове майно. Позивач вказувала на те, що у неї немає можливості надати нотаріусу необхідні правовстановлюючі документи, оскільки вони знаходяться у відповідачів.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на 7/8 частини спадкового майна із врахуванням обов'язкової частки ОСОБА_6 Крім того, вказувала, що неправомірними діями відповідачів їй спричинена моральна шкода, яку вона просила відшкодувати у розмірі 25 000 грн, які просила стягнути з відповідачів разом із сумою витрат на проведення експертизи в розмірі 1 200 грн. Також просила стягнути з відповідача ОСОБА_6 на її користь витрати, які вона понесла на догляд та лікування спадкодавця ОСОБА_12 в сумі 34 000 грн.

Крім того, просила визнати недійсною державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на будинок за вказаною адресою.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю та стягнення морального збитку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 жовтня 1992 року батько ОСОБА_6 - ОСОБА_13 продав свій будинок в с. Гирсовка Приазовського району Запорізької області загальною площею 55,8 кв.м ОСОБА_14 за 70 000 рублів, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 21 жовтня 1992 року. Після цього ОСОБА_13 передав ОСОБА_6 35 000 рублів з отриманих від продажу будинку для придбання спірного будинку в с. Михайлівка Вільнянського району, що підтверджується розпискою, яка складена 21 жовтня 1992 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 в присутності свідків. ОСОБА_6 фактично за подаровані батьком гроші придбав 12 січня 1993 року будинок за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу. Тому оспорюваний ОСОБА_5 об'єкт нерухомості з моменту його придбання належав ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності, оскільки був придбаний на кошти, які належали йому особисто та фактично були подаровані батьками, які передали ОСОБА_6 гроші з виключним цільовим призначенням, тобто подарували.

Посилався також на те, що відповідно до державного акту на право власності на землю, який виданий ОСОБА_6 на підставі рішення Михайлівської сільської ради народних депутатів від 9 грудня 1997 року № 64, йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,089 га для присадибної ділянки. Відповідно до державного акта на право власності на землю, який виданий ОСОБА_6 на підставі рішення Михайлівської сільської ради народних депутатів від 9 грудня 1997 року № 64 йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,061 га для ведення садівництва.

Крім того, посилаючись на лист відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» від 15 січня 2004 року позивач вважав, що вказані рахунки та події щодо внесення на них грошей відбувалися ще до одруження з ОСОБА_12 Вказані кошти були перераховані після смерті в квітні 1978 року першої дружини ОСОБА_6 - ОСОБА_16 з її рахунків в Ощадному банку СРСР.

ОСОБА_5 неправомірно та незаконно намагається заволодіти його майном, яке належить йому на праві особистої приватної власності. Таким чином ОСОБА_5 спричинює позивачу душевні страждання своєю протиправною поведінкою, яка направлена на незаконне присвоєння належного йому майна. У зв'язку з вказаними обставинами також просив суд стягнути з ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 8 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсною державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_1, вчинену на підставі скасованого рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2009 року в справі № 2-1133/2009 року.

Визнано за ОСОБА_5 право власності за заповітом ОСОБА_12, посвідченим 2 вересня 2010 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.П., зареєстрованому в реєстрі за № 2144, на спадкове майно ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на 7/8 частини спадкового майна, що становить 7/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1; на 7/8 частини спадкового майна, що становить 7/16 частини грошових вкладів в Територіально-відокремленому безбалансовому відділенні 10007/0334 філії - ЗОУ AT «Ощадбанк» на рахунках ОСОБА_12: на рахунку № НОМЕР_11, відкритому 15 травня 1991 року, на рахунку № НОМЕР_6, відкритому 01 березня 1991 року, на компенсаційному рахунку НОМЕР_2, відкритому 29 листопада 1996 року, компенсаційному рахунку № НОМЕР_5, відкритому 29 листопада 1996 року. На рахунках на ім'я ОСОБА_6: рахунок № НОМЕР_3, відкритий 1 березня 1991 року, рахунок № НОМЕР_7, відкритий 17 квітня 1991 року, компенсаційний рахунок № НОМЕР_4, відкритий 29 листопада 1996 року, компенсаційний рахунок № НОМЕР_8, відкритий 25 липня 2003 року, компенсаційний рахунок № НОМЕР_1, відкритий 25 липня 2003 року, компенсаційнийрахунок № НОМЕР_1, відкритий 25 липня 2003 року, компенсаційний рахунок № НОМЕР_10, відкритий 25 липня 2003 року, компенсаційний рахунок № НОМЕР_9, відкритий 25 липня 2003 року. На 7/8 частин земельної ділянки, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,85 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка належала на праві власності ОСОБА_12 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 09 червня 2003 року, виданого згідно розпорядження Вільнянської РДА від 17 грудня 2002 року № 583 та зареєстрованого у відділі Держкомзему у Вільнянського району Запорізької області за №300 від 09 червня 2003 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на: 9/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1, 9/16 частин грошових вкладів в Територіально-відокремленому безбалансовому відділенні 10007/0334 філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на рахунках ОСОБА_12: на рахунку НОМЕР_12, відкритому 15 травня 1991 року, на рахунку НОМЕР_13, відкритому 01 березня 1991 року, на компенсаційному рахунку НОМЕР_2, відкритому 29 листопада 1996 року, компенсаційному рахунку № НОМЕР_5, відкритому 29 листопада 1996 року. На 1/8 частину земельної ділянки, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,85 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка належала на праві власності ОСОБА_12 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 09 червня 2003 року, виданого згідно розпорядження Вільнянської РДА від 17 грудня 2002 року № 583 та зареєстрованого у відділі Держкомзему у Вільнянського району Запорізької області за № 300 від 09 червня 2003 року.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_7, не погоджуючись з даною ухвалоюсуду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати з направленням справи до суду першої інстації на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_12, яка за життя склала заповіт, посвідчений 2 вересня 2010 року, приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької, відповідно до якого заповідала ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не знаходилося, із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона по закону матиме право.

1 лютого 2011 року у шестимісячний строк ОСОБА_5 звернулася до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини за заповітом .

Також до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області у встановлений ст. 1270 ЦК України із заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_12 звернулися її чоловік ОСОБА_6, та донька ОСОБА_7

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. від 14 вересня 2011 року ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що не надано правовстановлюючих документів.

Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Розівською сільською радою Якимівського району Запорізької області, актовий запис № 6, 14 червня 1984 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_6

12 січня 1993 року між ОСОБА_19 та радгоспом «Чапаєвський» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже, правильними є висновки судів про те, що оскільки зазначений вище будинок було придбано відповідачем та померлою ОСОБА_12 за час перебування у шлюбі, він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частини спірного будинку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правильними є висновки судів і про те, що грошові вклади на рахунках ОСОБА_20 та ОСОБА_6 в Територіально відокремленому безбалансовому відділенні 10007/0334 Запорізького обласного управління AT «Ощадбанк» є також спільним майном подружжя ОСОБА_6.

Судами також встановлено, що на підставі рішення Михайлівської сільської ради народних депутатів від 9 грудня 1997 року № 64 ОСОБА_6 безоплатно отримав земельні ділянки: площею 0,061 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради, передана для ведення садівництва, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю, виданий 27 березня 1998 року та присадибна земельна ділянка площею 0,089 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю, виданий 27 березня 1998 року.

Отже, суди дійшли правильних висновків, що правовідносини подружжя ОСОБА_21 та ОСОБА_12 щодо спірної земельної ділянки виникли у 1997 році, вони регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Таким чином, вказані спірні земельні ділянки не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки ОСОБА_6 безоплатно отримав їх в приватну власність у 1997 році, використавши своє право громадянина на приватизацію.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року № 6-99цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також судами встановлено, що за життя ОСОБА_12 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 5,58 га, розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю, виданого 9 червня 2003 року на підставі розпорядження Вільнянськоої райдержадміністрації від 17 грудня 2002 року №583.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Частка ОСОБА_12, що становить 1/2 від всього спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_6, виділена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що непрацездатний вдівець спадку є, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, обов'язкова частка у спадковому майні ОСОБА_6, який на день смерті спадкодавця був непрацездатним, становить 1/8 частку від спадкового майна ОСОБА_12

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для визнання права власності за ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом на 7/8 частини спадкового майна, яка у спільному сумісному майні подружжя складає 7/16 частини, визнання права власності за ОСОБА_6 9/16 частини вказаного майна (1/2 частини, яка належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, та 1/8 частини як обов'язкова частка у спадковому майні).

До зазначених висновків суди дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_11, відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська
Ухвала оскарженню не підлягає.