Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подала до Національної асоціації адвокатів України, дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області, суддям судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області скарги, в яких зазначала недостовірну інформацію про відповідача, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив спростувати недостовірну інформацію, як таку, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що міститься у скаргах ОСОБА_4 від 01 жовтня 2014 року, які направлені нею на адресу Національної асоціації адвокатів України, дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області, суддям судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі відповідних заяв; стягнути у солідарному порядку з відповідачів 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 47 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у невиконанні відповідачем рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельними ділянками задоволено частково, зобов'язано демонтувати огорожу, встановлену нею між земельними ділянками, що належать на праві власності позивачу, та земельними ділянками, які належать на праві власності ОСОБА_4

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у порушенні права власності.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 40 Конституції Україниусі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію»ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 277 ЦК України установлено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Судом установлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні земельними ділянками та зобов'язання вчинити певні дії: витребувано із незаконного володіння та користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 26 кв. м, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 вересня 2008 року серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, земельну ділянку площею 7 кв. м, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 вересня 2008 року серії НОМЕР_5, кадастровий номер НОМЕР_3, та земельну ділянку площею 63 кв. м, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 квітня 2010 року серії НОМЕР_6, кадастровий номер НОМЕР_4; зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати огорожу, встановлену нею між земельними ділянками, що належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі вищезазначених державних актів на право власності на землю, та земельними ділянками, що належать їй на праві власності, на підставі державних актів від 26 квітня 2004 року серії НОМЕР_10, кадастровий номер НОМЕР_7, та від 26 квітня 2004 року серії НОМЕР_8, кадастровий номер НОМЕР_9; відновлено становище, яке існувало до порушення суміжної розмежувальної межі, відповідно до правовстановлюючих документів шляхом зміщення суміжної розмежувальної межі між земельними ділянками, що належать ОСОБА_3 на підставі вищевказаних державних актів на право власності на земельні ділянки, та земельними ділянками, що належать ОСОБА_4 на підставі вищевказаних державних актів на право власності на земельні ділянки, у бік земельних ділянок останньої.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року вказане вище рішення суду від 24 вересня 2014 року залишено без змін. При цьому в мотивувальній частині ухвали зазначено, що у володінні та користуванні ОСОБА_4 знаходиться частина земельної ділянки площею 96 кв. м, яка належить ОСОБА_3 на праві власності та якою останній позбавлений можливості володіти та користуватися.

У свою чергу ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року, залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання частково недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

За таких обставин та з підстав, передбачених ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд дійшов висновку про доведеність факту, що позивач ОСОБА_3 протягом тривалого часу з вини відповідача ОСОБА_4 позбавлений можливості володіти та користуватися належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 96 кв. м.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що до теперішнього часу вказане рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року відповідачем не виконано, у зв'язку із чим дійшов висновку про завдання позивачу моральної шкоди, яка полягає у порушенні права власності, розмір якої з урахуванням обставин справи суд оцінив у 1 500 грн, які стягнув на користь позивача.

Крім того, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що 02 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до Національної асоціації адвокатів України зі скаргою стосовно ОСОБА_3, в якій зазначила, зокрема: «Зважаючи, що адвокат стоїть на захисті справедливості та правопорядку громадян України, звертаюсь з дійсною скаргою, на дії ОСОБА_3, оскільки вказана особа дискредитує професію адвоката, ставить під сумнів верховенство права, вчиняючи самосуд. Так, 20 вересня 2014 року, незважаючи на знаходження справи у процесі судового розгляду, на межі наших земельних ділянок здійснює будівництво бетонної загорожі. На усні зауваження ОСОБА_3 ніяк не реагує. Дії ОСОБА_3 стали приводом для звернення в органи міліції на незаконні дії вказаної особи. Такі вчинки з боку ОСОБА_3 - особи, яка має захищати права людей, а не їх порушати, вказують на його морально низький рівень. Сподіваюсь, що Національна асоціація адвокатів зробить висновки з доцільності находження таких осіб в її лавах».

20 січня 2015 року дисциплінарною палатою кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області прийнято рішення про відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю в його діях ознак дисциплінарного проступку.

Виходячи з вищевикладеного та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду про те, що посилання відповідача ОСОБА_4, зазначені в її скарзі від 02 жовтня 2014 року до Національної асоціації адвокатів України, не містять інформації, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки ці її висновки є оціночними судженнями, її думками та особистими переконаннями і не містять фактичних даних та є реалізацією її права, передбаченого ст. 40 КонституціїУкраїни, а не поширенням недостовірної інформації.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги позивача про те, що інформація, яка міститься в скарзі відповідача ОСОБА_4 до Національної асоціації адвокатів України, не має ознак оціночних суджень, викладена стверджувально і має форму, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію, адже такі доводи спростовуються змістом вказаної скарги та вищевказаними нормами матеріального права, крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, а саме, що зазначена у скарзі інформація є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, тому відсутні підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди у цій частині позовних вимог.

Наведені в касаційній скарзі позивача доводи аналогічні за змістом доводам апеляційної скарги, які апеляційний суд обґрунтовано спростував, вони не впливають на правильність висновків судів та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак