АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3028/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3152/16Головуючий у 1-й інстанції Чистик І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Омельченко Л.М., Триголова В.М.

при секретарі: Діхтяр Т.В.

за участі позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український рітейл " про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Український рітейл» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обгрунтування своїх вимог вказувала, що наказом № 280 від 14 жовтня 2013 року вона була прийнята касиром торгівельної зали в ТОВ «Український рітейл» (магазин «Брусничка») і цього ж дня з нею був укладений безстроковий трудовий договір. Виконувати свої трудові обов'язки постійно вона не мала можливості за станом здоров'я. Часте перебування на лікарняному, стало причиною її звернення до адміністрації підприємства з письмовою заявою від 19 груня 2015 року про звільнення з 22 грудня 2015 року за згодою сторін. Також вказувала, що оскільки її заява залишилася адміністрацією підприємства без розгляду, вона була змушена звернутися 25 грудня 2015 року з повторною заявою, яку відправлено до адміністрації підприємства рекомендованим листом з відміткою про її отримання. Оскільки її заяви залишились адміністрацією підприємства без уваги, вона звернулась із заявою про проведення перевірки до Головного управління держпраці у Донецькій області, яким їй надано формальну відписку і перевірка проведена не була. З метою подальшого офіційного працевлаштування та вирішення питання щодо розірвання трудового договору з ТОВ «Український рітейл», вона звернулася 25 липня 2016 року з письмовою заявою до роботодавця з проханням звільнити її за згодою сторін та вислати трудову книжку. Наказом від 29 липня 2016 року № 263-к її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін, трудову книжку отримано 02 серпня 2016 року рекомендованим поштовим зв'язком з відсутніми в ній відповідними записами про попередні місця роботи. Таким чином, її трудова книжка знаходилася на підприємстві з 22 грудня 2015 року по 29 липня 2016 року. Мотивуючи тим, що відповідач мав її звільнити 22 грудня 2015 року, а тому вважає, що період з 22 грудня 2015 року по 29 липня 2016 року є вимушеним прогулом, за який підприємство повинно нарахувати та виплатити їй заробітну плату, просила суд задовольнити позов, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 22 грудня 2015 року по 29 липня 2016 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В свою чергу, заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 надав представник ТОВ «Український рітейл» в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що згідно наказу № 282-к від 14 жовтня 2013 року позивач прийнята на посаду касира торгового залу магазину 02318 з 14 жовтня 2013 року на підставі поданої нею заяви від 14 жовтня 2013 року (а.с. 29-30). 19 грудня 2015 року ОСОБА_2 написала заяву на ім'я генерального директора ТОВ «Український рітейл» ОСОБА_4 згідно якої просила звільнити її за угодою сторін без відпрацювання з 22 грудня 2015 року (а.с. 5). Також судом встановлено, що жодних посилань на ст. 38 КЗпП України, або на звільнення з власної ініціативи надана суду копія заяви не містить. Таким чином, зміст наданої самою ОСОБА_2 заяви спростовує викладені в її ж позові твердження про те, що 19 грудня 2015 року вона зверталась до відповідача із заявою про звільнення з 22 грудня 2015 року за ініціативою працівника на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому питання звільнення працівника за угодою сторін, порушене у заяві, врегульовані ст. 36 КЗпП України. 25 грудня 2015 року заявник написала другу заяву про звільнення на ім'я генерального директора ТОВ «Український рітейл» ОСОБА_4 згідно якої зазначила, що просить її звільнити саме за угодою сторін, та що заяв про звільнення за власним бажанням в неї немає, а також третю заяву від 25 грудня 2015 року про звільнення за угодою сторін, за станом здоров'я. Також встановлено, що у листі в.о. начальника Головного управління держпраці у Донецькій області від 22 квітні 2016 року № 04.4-Б-103 заявнику надано чітку відповідь про те, що згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Оскільки власником або уповноваженим ним органом не надано згоди на звільнення згідно заяви від 25 грудня 2015 року, відсутні підстави для розірвання трудового договору за угодою сторін. У звязку з тим, що розірвання трудового договору не було оформлене належним чином, ОСОБА_2 залишилась в трудових відносинах з підприємством. Відмовляючи у задовленні позову, суд першої інстанції посилався на ту обставину, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про те, що її трудові правовідносини з відповідачем не припинились згідно поданої нею 19 грудня 2015 року заяви, у зв'язку з відсутністю згоди роботодавця. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціх з огляду на наступне. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 38 КЗпП України, яка регулює розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Припинення трудового договору за угодою сторін не тотожне розірванню трудового договору за ініціативою працівника (ст. 38 КЗпП України). В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за

п.1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду підтверджуються фактичними діями позивача, яка 25 липня 2016 року подала відповідачу заяву про її звільнення за угодою сторін з 29 липня 2016 року. Окрім того, наявність трудових відносин між сторонами після 22 грудня 2015 року підтверджується також наданими суду витягами з табелів обліку робочого часу за період з 01 грудня 2015 року по 31 липня 2016 року, в яких наявні відомості про облік відповідачем працівника ОСОБА_2 до 29 липня 2016 року включно. Згідно довідки про доходи від 07 жовтня 2016 року, наданої відповідачем, у січні, березні та липні 2016 року ОСОБА_2 здійснювались грошові нарахування, з яких утримувався податок з доходів фізичних осіб та зборів. Надана позивачем виписка з її особового рахунку відділення № 1 ПУМБ в м. Полтаві за період з 21 грудня 2015 року по 15 серпня 2016 року також містить відомості про здійснення ТОВ «Український рітейл» ОСОБА_2 виплат у грудні, січні, лютому та липні 2016 року. При цьому судом першої інстанції встановлено, що позивач, не оспорюючи факт отримання таких виплат від відповідача, не змогла чітко обґрунтувати яким чином вона сприймала такі виплати від роботодавця з яким, за її твердженням, з 22 грудня 2015 року в неї були припинені трудові відносини.

Доказом того, що позивач усвідомлювала факт свого перебування у трудових відносинах з відповідачем до 29 липня 2016 року, суд правомірно визнав подання 25 липня 2016 року ОСОБА_2 заяви про звільнення. Саме на підставі заяви позивача від 25 липня 2016 року відповідачем, була надана згода на звільнення, та наказом № 263-К від липня 29 липня 2016 року касир торгового залу магазину 02318, 29 липня 2016 року звільнена за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 41). З матеріалів справи, а саме реєстру поштових віддправлень та відповідної квитанції вбачається, що 29 липня 2016 року на адресу ОСОБА_2 направлена її трудова книжка. Факт отримання вказаного поштового відправлення не оспорювався сторонами, та підтверджується наданням суду копії отриманої трудової книжки. Окрім того, твердження позивача про отримання нею іншої трудової книжки спростовуються даними книги обліку трудових книжок, згідно якої 14 жовтня 2013 року під № 3138 від ОСОБА_2 була отримана трудова книжка серії АВ № 637309 (а.с. 20-21), а також копією трудової книжки серії АВ № 637309 наданої суду самим позивачем (а.с. 82), з поясненнями про те, що саме цю трудову книжку вона отримала від відповідача рекомендованим поштовим відправленням. Встановивши вищенаведені обставини, а також врахувавши, що зазначене позивачем розірвання трудового договору у грудні 2015 року не було оформлене належним чином, а отже ОСОБА_2 залишалась в трудових відносинах з підприємством, а повернення трудової книжки і проведення повного розрахунку можливо виключно при звільненні з роботи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підписи/ ОСОБА_5

ОСОБА_6

З оригіналом згідно:

Суддя: С.М.Бондаревська