АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року в частині стягнення витрат на правову допомогу в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітній дитині без згоди батька, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення відповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, яку в ході розгляду справи неодноразово уточнювала та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у країни Болгарії з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2018 р. для відвідання рідних. Надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 для оздоровлення у літній період у країни :Іспанія, Швейцарія, Італія, Тайланд з 01.08.2016 р. по 01.11.2016 р. з 01.04.2017 р. по 01.10.2017 р.,з 01.04.2018 р. по 01.10.2018 р. у супроводі матері громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди батька громадянина України - ОСОБА_1. А також просила, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати , що складаються з оплати судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. та витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2016 Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та оформлення документів малолітній дитині без згоди другого з батьків - задоволено частково.

Надано дозвіл на виїзд за кордон малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянці Російської Федерації у періоди з 01.04.2017 року по 01.10.2017 року та з 01.04.2018 року по 01.10.2018 року у супроводі матері ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 до країн Іспанія, Італія, а у період з 01.10.2016 року по 01.09.2018 року до країни Болгарія.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати 551,20 грн. - сплати судового збору та 6000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Не погодившись з таким рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу .

В скарзі посилався на те, що суду не був наданий розрахунок використаного часу на надання правової допомоги , а також не було надано належних доказів на підтвердження таких витрат .

В судовому засіданні відповідач та його представник доводи скарги підтримали.

Представник позивача заперечувала проти задоволення скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в оскарженій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів і це встановлено судом, 12 березня 1988 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року було розірвано.

Від даного шлюбу у подружжя народилась дочка - ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 Відповідач на даний момент має іншу родину та проживає окремо. Основний тягар утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 та її духовний та фізичний розвиток повністю лежить на позивачеві.

Позивач неодноразово просила відповідача не чинити перешкоди та надавати дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон, однак відповідач категорично відмовився надавати дозвіл на виїзд дитини. Позивач вважає, що ухилення від надання згоди на виїзд дитини за кордон суперечить інтересам дитини, а також є особистою помстою з боку відповідача.

З мотивувальної та резолютивної частини рішення вбачається, що позовні вимоги були задоволені частково, оскільки судом було встановлено, що порушуватиме інтереси неповнолітньої дитини надання дозволу на виїзд до країн: Тайланд та Швейцарія, з врахуванням віку дитини (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) та тривалості авіа перельотів до цих країн .

Стягуючи з відповідача витрати на правову допомогу в повному обсязі, суд виходив з обґрунтованості та доведеності таких витрат.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду з приводу покладення на відповідача витрат на правову допомогу в повному обсязі .

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Згідно з п.п. 47,48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», в яких зазначено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В матеріалах справи наявний Договір-доручення про надання правової допомоги від 18.02.2016 укладені між адвокатом Філоненко Я.В. та ОСОБА_2, в якому зазначено вартість виконання послуг (гонорар адвоката) в розмірі 6000 грн. 00 коп. (а.с. 25). Також в матеріалах справи наявний розрахунок витраченого часу на надання правової допомоги та квитанція про сплату зазначених послуг (а.с. 22, 24).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення інших процесуальних дій поза межами засідання та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

З урахуванням кількості годин, витрачених представником позивача на складання позовної заяви, уточненої позовної заяви, запитів, тощо, сума витрат в розмірі 6 000 грн. 00 коп. не виходить за межі граничних розмірів, визначених Законом.

Разом з тим, стягуючи вказані судові витрати в повному обсязі, суд не врахував, що позовні вимоги були задоволені частково.

Так, відповідно до п. 36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки, судом позовні вимоги немайнового характеру задоволено частково то і витрати на правову допомогу повинні нести сторони по справі порівну, а саме по 3 000 грн. 00 коп.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року відповідно до вимог ст. 309 ЦК України підлягає зміні, шляхом зменшення розміру стягнутих з відповідача витрат на правову допомогу до 3 000 грн. 00 коп.

Колегія суддів не приймає доводи представника позивача з приводу того, що відповідач в апеляційній скарзі не посилався на порушення судом ст. 88 ЦПК України, оскільки ця норма регулює питання розподілу судових витрат, до яких відносяться і витрати на правову допомогу, а тому вона обов'язково повинна була бути застосована судом першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року, змінити в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу.

Зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 3 000 (трьох тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: