Ухвала іменем україни
02 листопада 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Кафідової О.В., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до приватного підприємства «ЗІС», третя особа - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі, про визнання договору оренди землі недійсним, за касаційною скаргою приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі від 20 квітня 2006 року № 016, укладений між сторонами строком на 10 років, мотивуючи свої вимоги тим, що вона цей договір не укладала, іншим особам на його підписання повноважень не давала.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 02 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 20 квітня 2006 року № 016, укладений між ОСОБА_6 та приватним підприємством «ЗІС» (далі - ПП «ЗІС»), зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПП «ЗІС», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З таким висновком судів погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спірний договір оренди земельної ділянки був укладений без волевиявлення позивача, а тому він є недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

З таким висновком судів погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 2,5313 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Петрашівської сільської ради.

20 квітня 2006 року між нею та ПП «ЗІС» було підписано договір оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на 10 років.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 17 грудня 2015 року № 6/тдд, проведеної Київським міським НДЕКЦ МВС України, підпис від імені ОСОБА_6 в зазначеному договорі оренди виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою; ознак навмисно зміненого почерку при виконанні підпису від імені позивача не виявлено (а. с. 66-69).

Суди, посилаючись на ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України та висновок почеркознавчої експертизи від 17 грудня 2015 року № 6/тдд, дійшли висновку, що волевиявлення на укладення договору у позивача не було, тому є правові підстави для визнання договору оренди землі 20 квітня 2006 року недійсним. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності суди визнали необґрунтованими.

При цьому суди не звернули уваги на заперечення представника позивача про те, що ОСОБА_6 отримувала орендну плату починаючи з 2006 року, а отже, знала, що належна їй земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Правильне визначення моменту початку перебігу строку позовної давності визначає наскільки правильно буде вирішено спір. Неправильне визначення цього моменту призводить до штучного скорочення або подовження строку позовної давності.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України особа, яка подає позов, (позивач) повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права раніше.

Обставин, які свідчили, що позивач, будучи власником спірної земельної ділянки, не мала можливості дізнатися про порушення свого права у межах строку позовної давності, суди у рішеннях не навели.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача подав до суду першої інстанції заперечення на позовну заяву, згідно з яким на підставі ст. ст. 256, 257, 259, 267 ЦК України просив суд застосувати позовну давність до даних правовідносин.

Суди, не врахувавши вказані норми матеріального права, належним чином не з'ясували обставин, за яких позивачка дізналася про порушення свого права, та відповідно чітко не визначили момент початку перебігу строку позовної давності.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшли передчасного висновку про задоволення позову, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «ЗІС» задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: О.В. Кафідова Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович