РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.

при секретарі - Андрощук О.Я.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача - Івасенко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживача та про визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року та Додаткової угоди № 1 від 23.03.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та про визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.04.2008 року та додаткової угоди №1 від 23.03.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.04.2008 року в силу статті 229 ЦК України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликається на обставини, викладені в позовній заяві.

Позивач та представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не представлено доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач та його представники, крім того посилалася на сплив позовної давності, що є додатковою підставою для відмови в задоволені позову, крім того просила, у разі задоволення позову, накласти арешт на іпотечне майно відповідно до вимог статті 1057-1 ЦК України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, 29 квітня 2008 року мiж Акцiонерним комерцiйним iнновацiйним банком «УкрСиббанк» (найменування юридичної особи змінено на АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до п.1.1 умов якого банк зобов'язався надати позивачу ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в iноземнiй валютi в сумi 32 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пiзнiше 26.03.2018 року згідно до графiку погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитного договору), якщо тiльки не буде застосовано інший термiн повернення кредиту вiдповiдно до умов договору. Відповідно до п.1.2.2 кредитного договору позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 490,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінюватися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п.1.3.1,10.2. цього договору.

Відповідно до п.1.3.1 за користування кредитними коштами протягом 30 (тридцяти) календарних днiв, рахуючи з дати видачi кредиту, проценти за користування кредитом встановлюються у розмiрi 13,50% рiчних. По закiнченню цього строку та кожного наступного мiсяця, кредитування процентна ставка підлягає перегляду вiдповiдно до умов Кредитного договору. У випадку, якщо Банк не повiдомив Позичальника про змiну розмiру процентної ставки на наступний мiсяць строку кредитування в порядку передбаченому Кредитним договором, застосовується розмiр процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому мiсяцi. За користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1.

Відповідно до п.1.3.3. укладеного договору нарахування відсотків здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ. Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальнику і ще не повернута останнім у власність банку відповідно до умов Договору.

Вiдповiдно до п. 1.4. Кредитного договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на: споживчі цілі.

Вiдповiдно до п. 1.5. Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 у Банку для подальшого їх використання за цільовим призначенням.

В забезпечення виконання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №84501, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 29.04.2008 року передає в іпотеку квартиру, що розташована за адресою:АДРЕСА_1.

23 березня 2009 року мiж Акцiонерним комерцiйним iнновацiйним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 квітня 2008 року щодо зміни розміру ануїтетних платежів.

В додатках до кредитного договору та додаткової угоди викладено графік погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, розмір комісії за надання кредиту, інформацію про вартість супутніх послуг, а також значення реальної відсоткової ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи зі змісту статей 203, 1054 ЦК України кредитний договір вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.229 ЦК Україниправочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Правочин, вчинений під впливом помилки відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка формується самостійно особою в умовах спотвореного уявлення нею обставин, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому, не можна визнавати недійсним будь-який правочин, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом спотворених уявлень сторони щодо істотних обставин правочину, оскільки вказане впливає на стабільність цивільного обороту і права та інтереси інших осіб.

У справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору позичальнику було надано інформаційний лист з інформацією про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім'ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту, місце знаходження Банку та відділення банку куди звернувся позичальник, дані про дозволи та ліцензії банку з надання банківських послуг. Факт отримання інформаційного листа підтверджується підписом позивача в кредитному договорі.

Зміст оспорюваного кредитного договору не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, та його моральним засадам, оскільки ОСОБА_1 укладено зазначений договір в письмовій формі з зазначенням виду, суми та строку кредиту, типу відсоткової ставки, сукупності вартості кредиту, умов його забезпечення та повернення, і крім того, виконання відповідачем протягом шести років взятих на себе за договором зобов'язань є свідченням відсутності у позивча спотвореного уявлення про обставини, що дійсно мали місце і виникли в результаті укладення кредитного договору.

Позивач під час допиту як свідка, а також в позовній заяві та письмових поясненнях не заперечує той факт, що вона усвідомлювала, що укладає кредитний договір та те, що зобов'язана повернути не лише кредитні кошти, але і сплатити проценти за користування цими коштами.

Відповідно до платіжного доручення №12659 від 29.04.2008 року відповідач надав позивачу кредитні кошти в сумі 32 000 дол. США, а позивач використав їх за цільовим призначенням.

Як вбачається із довідки-розрахунку заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.04.2008 року позивач неодноразово порушувала терміни сплати чергових платежів, а тому відповідно до п.1.3.1. кредитного договору, на прострочену суму основного боргу було нараховано підвищену відсоткову ставку, у зв'язку з чим сума процентів, які сплачував позичальник за користування кредитом відрізняється від суми у графіку, який розрахований на дату укладення кредитного договору (п.1.2.2. кредитного договору). В примітках графіків платежів, визначення сукупної вартості кредиту під символом * зазначено, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку.

Невідповідність розрахунків, які відображені в колонці 2 графіках платежів, визначення сукупної вартості кредиту не є істотними, оскільки значення колонки 2 ( сума платежу за розрахунковий період) по суті визначається шляхом додавання значення колонки 3 (погашення основної суми кредиту) та колонки 4 (проценти за користування кредитом) та складає місячний ануїтетний платіж в розмірі 490,00 доларів США., розмір якого також чітко зазначено в п.1.2.2. кредитного договору, в подальшому розмір якого змінився у відповідні періоди згідно додаткової угоди № 1 від 23 березня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.04.2008 року, розмір якого також чітко зазначено в п.1.1. додаткової угоди,а тому дана обставина не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Посилання на те, що значення колонки 2 містить інформацію про загальну суму платежу за кожен розрахунковий період, яку позичальник міг сплатити у любий із таких періодів з метою дострокового припинення зобов'язань за кредитним договором не знайшла свого підтвердження при досліджені доказів, зібраних по справі, в тому числі і додатків до кредитного договору, оскільки з найменування вказаної колонки не випливає, що у ній має бути зазначена сума, яка підлягає до сплати при повному достроковому поверненні кредиту. Позивачем не було надано доказів того, що вона зверталась до відповідача чи до суду про тлумачення змісту оскаржуваного договору чи його частин, в тому числі і змісту додатків.

За наведених вище обставин, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 229, 261, 267, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживача та про визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року та Додаткової угоди № 1 від 23.03.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 05 грудня 2016 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я.Тимощук