АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7822/16 Справа № 173/530/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шевченко О. Ю. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради, Верхньодніпровський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання батьківства та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1998 року по 2005 рік він проживав разом із ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Вони мають спільну дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася ще одна дитина - ОСОБА_7, батьківство щодо якої він спочатку не визнавав. Через деякий час усвідомив, що помилився та запропонував ОСОБА_3, щоб він був записаний батьком дитини, проте вона категорично відмовила, пояснюючи це тим, що він від дитини відмовився. Протягом останніх років він постійно цікавиться навчанням та вихованням дитини, по можливості фінансово допомагає їй. Позивач посилається на те, що він працює, за місцем проживання та характеризується позитивно.

Враховуючи вищевказане та з метою захисту прав і законних інтересів малолітньої ОСОБА_7, позивач просив суд визнати його батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, а також, визначити місце проживання дитини разом з ним.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково: визнано позивача батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 із направленням копії рішення суду, після набрання чинності, до Верхньодніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для внесення відомостей про батька дитини - ОСОБА_2 до актового запису про народження ОСОБА_7, складеного Пушкарівською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області 23 серпня 2005 року.

Також, даним рішенням було стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та 551,20 грн. судового збору було стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись рішенням суду в частині відмови щодо визначення місця проживання ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_2, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Згідно з частиною 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав щодо її малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

З 17 червня 2016 року ОСОБА_7, разом з братами ОСОБА_10 та ОСОБА_9 проживають в прийомній родині ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за адресою по АДРЕСА_1 на підставі розпорядження голови районного державної адміністрації від 16 червня 2016 року №0-222.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2 від 15 лютого 2016 року, за його місцем проживання створено нормальні житлово-побутові умови, які відповідають санітарно-гігієнічним нормам, а сам позивач характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою, наданою Пушкарівською сільською радою 15 лютого 2016 року.

ОСОБА_2 працює в КЗ «Верхньодніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаді сторожа та в КЗ «Верхньодніпровська СЗШ №2» на посаді сторожа за сумісництвом, відповідно маючи постійний дохід.

11 травня 2016 року Пушкарівською сільською радою було ухвалено рішення № 18 про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_7 з ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частинами 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання разом з ним ОСОБА_7, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного кодексу України, враховував бажання дитини проживати в прийомній родині ОСОБА_5 та виходив із позиції самого позивача, який близько 10 років взагалі не визнавав своє батьківство стосовно ОСОБА_7

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, що призвело до порушення норм процесуального і матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення, яке, в свою чергу, не відповідає інтересам позивача як батька та інтересам його доньки.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, оскільки матеріалами даної цивільної справи, а також, поясненнями, наданими неповнолітньою ОСОБА_7 при перегляді оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, було чітко встановлено та підтверджено добровільне бажання дитини на проживання разом з прийомними батьками, тобто в родині ОСОБА_5.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Отже, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова