Справа № 497/851/16-ц
Провадження № 2/497/407/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року Болградський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Раца В.А.

секретаря Божевої І.Д.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Болграда цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Укрфінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, і просить суд стягнути з останньої заборгованість за договором позики в розмірі 131386,00 грн. та судові витрати по справі в розмірі 1970,79 грн., мотивуючи тим, що 26.07.2015 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала позику в розмірі 5000 грн. зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 2% за кожен день користування позикою, але належним чином відповідач не виконав своїх обовязків щодо погашення зазначеної позики, в результаті чого утворилася зазначена заборгованість, яку в добровільному порядку позивач на сплачує.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та наполягає на його задоволенні.

Відповідачка до суду не зявилася, в попередніх судових засіданнях, позов не визнала та пояснюючи, що через тяжке матеріальне становище не може сплачувати такі великі відсотки за позикою.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивач не мав права укладати з відповідачем такий договір, оскільки не являється фінансовою установою для здійснення фінансових послуг та не має відповідної ліцензії.

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.07.2015 року між ТОВ «Укрфінанс» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики № 2015-03-00812, на строк до 14.08.2015 року, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 5000,00 грн., на умовах 2% за кожен день користування позикою.

Відповідно до п.7.1 зазначеного договору, при прострочені сплати відсотків більш ніж на три дні, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 250 грн., а у разі невиконання позичальником зобовязань по погашенню позики у встановлені в договорі терміни, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розрахунку 2% за кожен день від суми заборгованості, що накопичилася.

Судом встановлено, що відповідач свої зобовязання за договором позики не виконує належним чином, та станом на 25.04.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем становить: 5000,00 грн. основний борг, 27200,00 грн. - відсотки за користування коштами, 99036,00 грн. - пеня простроченої заборгованості, 150,00 грн. - штраф, а всього 131386,00 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно вимогам ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається зі змісту ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимогам ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення божником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

В силу ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Крім того, згідно п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Виходячи із загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобовязання санкція у вигляді неустойки (пені) спрямовується на забезпечення виконання боржником своїх зобовязань про повернення позики. Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити для її збагачення.

Проаналізувавши складові розрахунку заборгованості та враховуючи ті обставини, що позивачем нарахована пеня за прострочення виконання зобовязань у розмірі 99036,00 грн., що значно перевищує розмір збитків, а саме суми позики, враховуючи те, що на даний час відповідачка має тяжке матеріальне становище, отримуючи заробітну платню в 2015 році лише в січні місяці, що підтверджено довідкою про доходи, тому у відповідності ч. 3 ст. 551 ЦК України та виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до розміру збитків, тобто до 5000,00 грн.

Посилання представника на те, що позивач не мав право на укладення з відповідачем такого договору позики, оскільки не є фінансовою установою на надання відповідних фінансових послуг, суд оцінює критично з огляду на наступне.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, і він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, повязані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У п. 7 ст. 1 зазначеного Закону наведено вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

В ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за субєктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

У свою чергу поняття «фінансова послуга», відповідно до вказаного Закону, не повязане лише із фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України в свої постанові від 18 липня 2012 року № 6-79цс12, а саме в правовій позиції зазначив, що договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню, та з урахуванням зменшення розміру неустойки до 5000,00 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума в розмірі 37350,00 грн., та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,61,88,213-215 ЦПК України, ст.ст. 526,530,610,1046,1049 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» (, р/р 0100 в ПАТ «Укрсиббанк» м. Харків, МФО 351005) заборгованість за договором позики в розмірі 37350 (тридцять сім тисяч триста пятдесят) гривень, 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» (, р/р 0100 в ПАТ «Укрсиббанк» м. Харків, МФО 351005) судові витрати по справі в розмірі 1970,79 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання в десятиденний строк апеляційної скарги, або в порядку ст. 294 ЦПК України. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області.

Суддя В.А. Раца