АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/5070/16-ц
Провадження № 22-ц/792/2051/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Спірідонової Т.В.,

суддів - Пастощука М.М., Янчук Т.О

секретар - Кошельник В.М.

з участю: апелянта - ОСОБА_2

представника апелянта - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 26 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановила:

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом та просила виселити ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1. Понад 4 років назад у будинок вселився її син - ОСОБА_1, хоча зареєстрований у будинку не був. Проти проживання сина позивач не заперечувала, поки він не почав зловживати спиртними напоями та вчиняти сварки. Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами щодо порушення правил співжиття відповідачем, але попередження правоохоронних органів на його поведінку не вплинули.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Апелянт вказує, що відповідач вселився у будинок самоправно, а тому відповідно до ч.3 ст.116 ЖК підлягає виселенню без надання житлового приміщення. Судом не враховано, що систематичне порушення правил співжиття, а також систематичне руйнування та псування житлового приміщення робить неможливим проживання відповідача у будинку. Крім того, відповідно до ст.391 ЦК _____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Стефанишин С.Л.

Доповідач - Спірідонова Т.В. Категорія 44

України усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок може бути здійснено шляхом виселення відповідача із займаного приміщення.

Апелянт ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали.

Відповідач ОСОБА_1, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_5 є власником будинку по АДРЕСА_1 Хмельницької області.

У зазначеному будинку без реєстрації проживають син позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.1, 4 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на загальних підставах перебуває на території України, свободу пересування вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала та вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Оскільки відповідач вселився у будинок як член сім'ї власника будинку, то він набув право користування будинком.

За правилами ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективі тощо.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з висновком ДІМ Хмельницького РВУ МВС України в Хмельницькій обл. від 02.01.2014р. із ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду та винесено офіційне застереження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. Однак, доказів того, що відповідач ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КпАП України позивачем не надано.

Постановою слідчого СВ Хмельницького РВП Хмельницького ВП ГУ Національної поліції в Хмельницькій області від 13.11.2015 року закрито кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Як вбачається зі змісту постанови заходів впливу до відповідача не застосовано.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.01.2015 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв'язку з відмовою потерпілого ОСОБА_9 від обвинувачення.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов житлового будинку від 08.08.2016 року в результаті обстеження 08.08.2016 року житлового будинку та прибудинкової території ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що будинок перебуває в занедбаному стані, санітарні вимоги порушені та не дотримуються; літня кухня не придатна для використання; гараж напівзруйнований та не придатний для використання; земельна ділянка не обробляється, занедбана.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 також підтвердили, що будинок перебуває в занедбаному стані та пояснили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебувають у неприязних відносинах.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що відповідач ОСОБА_1 створює умови, які роблять неможливим проживання з ним позивача у будинку в с.Карпівці.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, а також того, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, та до нього застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

При цьому факт звернення позивача в правоохоронні органи із заявою щодо неправомірних дій з боку відповідача, якими під час перевірки встановлено відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, не може свідчити про порушення правил співжиття і про неможливість позивача проживати із відповідачем в одному будинку.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ Т.В.Спірідонова

Судді: /підпис/ М.М. Пастощук

/підпис/ Т.О. Янчук

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Т.В. Спірідонова