Справа № 442/3261/15 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/3928/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Укрсиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскарженим рішенням суду позов ОСОБА_3 до АКІБ «Укрсиббанк», ОСОБА_4 про припинення правовідносин поруки та договору поруки задоволено.

Визнано правовідносини поруки та договір поруки №203687 від 14.05.2008 року припиненими та стягнено солідарно з відповідачів АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати судовий збір в розмірі 243,60 грн..

Рішення суду оскаржив представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» ОСОБА_5

У поданій апеляційній скарзі апелянт вказує, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема, вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи помилково застосував ч.4 ст.559 ЦК України та дійшов висновку, що строк основного зобовязання було змінено в 2013 році та тоді почався перебіг шестимісячного строку на предявлення вимог до поручителя щодо дострокового виконання умов кредитного договору, оскільки п.6.1. цього договору у випадку порушення термінів сплати платежів за кредитом більше як на 1 місяць банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав. Крім того, апелянт зазначає, що наявність вимоги, яка направлена без дотримання визначеного сторонами порядку її направлення не змінює строк виконання основного зобовязання. Таким чином, вважає, що факт направлення вимоги рекомендованим листом у 2013 році, а не цінним листом з описом та повідомленням про вручення (п.11.2. договору) свідчить про те, що така вимога не змінює строк виконання зобовязання. Щодо порушення норм процесуального законодавства, то представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» зазначає, що суд ухвалив рішення без дотримання вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України та порушив вимоги ст.ст.212, 213 ЦПК України та, як наслідок, помилково, дійшов висновку про наявність підстав для припинення договору, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України.

На підставі вказаного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі.

В судове засідання, яке було призначено на 28 листопада 2016 р. представник апелянта не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 228), що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у його відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення представника позивача на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК України, у разі неправильного невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його змінити.

За роз'ясненнями п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Задовольняючи позовні вимоги про припинення поруки суд першої інстанції виходив із того, що порука припинилася відповідно до вимог ч.ч.1 та 4 ст. 559 ЦК України, а саме у звязку із зміною розміру основного зобов'язання за кредитом на підставі укладення додаткових договорів від 06.08.2009 року з боржником без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, а потім, за висновком суду, порука ще раз припинилася із - за того, що виконання основного зобовязання сплинув після порушення відповідачкою строків погашення кредиту у відповідності до графіку його погашення згідно умов Кредитного договору та протягом шести місяців з моменту прострочення Банк до поручителя свої вимоги не предявив.

Проте частково з такими висновками суду не можна погодитися, оскільки він не відповідає матеріалам справи та має взаємовиключні суперечності - порука не може припинятися двічі.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.05.2008 року між відповідачем АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №0.

З метою забезпечення виконання взятих ОСОБА_4 зобовязань, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 203687 від 14.05.2008 року.

Відповідно до умов пункту 1.2.2 Кредитного договору зобовязання щодо повернення кредиту встановлюються у відповідності до встановленого графіку погашення кредиту.

Згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У відповідності до вимог п. 3.1 встановлено, що договір поруки діє до повного припинення зобовязань Боржника за основним договором.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

Як вбачається зі змісту кредитного договору Боржник первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 травня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У звязку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та розділом 6 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надсилавши відповідні вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних із ним платежів.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Як вбачається з розрахунку, після даних вимог Боржник продовжив виконувати свої права та обовязки відповідно до первинних умов кредитного договору згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів до 26 травня 2014 року, коли боржник перестав погашати кредит.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що заборгованість виникла в боржника за період з 26 травня 2014 року до 04 березня 2015 року (часу звернення Позивача до суду) у звязку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Відтак, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 14 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Строк виконання основного зобовязання сплинув після порушення ОСОБА_4 строків погашення кредиту у відповідності до графіку погашення кредиту згідно умов Кредитного договору. Протягом шести місяців з моменту прострочення банк до поручителя свої вимоги не предявив. Тому, відповідно до приписів ч.4 статті 559 ЦК України порука Позивача за договором поруки припинилася.

Відповідно враховуючи обставини котрі склались між позивачем та відповідачем АКІБ «Укрсиббанк», строки виконання зобовязань та інші умови закріплені в кредитному договорі та договорі поруки, момент вчинення дій та дії вчинені вищевказаним відповідачем, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що правовідносини поруки та сам договір поруки котрий укладений останнім з останнім є припиненим в силу вимог ч.4 ст.559 ЦК України.

Як вбачається з копії вимоги відповідача АКІБ «Укрсиббанк» до відповідача ОСОБА_4 від 11.10.2013 року за вих. №33-11/4449 ще в 2013 році банк скористався своїм правом, передбаченим ст. 1048, 1050 ЦК України на дострокову вимогу всієї суми боргу визначеної кредитною угодою № 0. Аналогічну вимогу котра по своєму змісту є повідомленням про дострокове повернення кредиту було направлено і позивачу - копія вимоги за вих. № 33-11/4450 від 11.10.2013 року долучено до матеріалів справи. Відтак, від 07.12.2013 року відповідачем АКІБ «Укрсиббанк», було визнано термін повернення кредиту таким, що настав. Тому всі права банку на предявлення позову до позивача, виходячи зі змісту правових норм на котрі здійснено посилання в первинній позовній заяві та зі змісту правової позиції ВСУ обмежені шестимісячним строком саме зі вказаної дати. Після спливу даного строку банк не вправі заявляти до поручителя будь-які вимоги. Дана обставина є додатковою підставою для застосування до правовідносин котрі виникли між позивачем та відповідачем приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 здійснювались погашення від 29.12.2014 року та 30.01.2015 року є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи дані погашення здійснювались банком без її згоди внаслідок того, що остання є його працівником та заробітна плата сплачується безпосередньо на рахунки банку, який, маючи відповідну технічну можливість, здійснив примусове списання вказаних коштів.

Посилання апелянта на ту обставину, що вимога від 16.12.2014 року була отримана позивачем 23.12.2015 року, то така позиція не відповідає дійсним обставинам, адже останній не проживає за адресою зазначеною в даній вимозі, а саме в АДРЕСА_1. Натомість а матеріалах справи містяться документи котрі свідчать про ознайомленість банку з дійсним місцем проживання позивача, а саме с.Лішня, Дрогобицького району, урочище Граніт, 20 про яке банку було відомо, ще з 2013 року.

Відтак, порука припинилася за ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки строк виконання основного зобовязання сплинув після порушення ОСОБА_4 строків погашення кредиту у відповідності до графіку погашення кредиту згідно умов Кредитного договору та протягом шести місяців з моменту прострочення Банк до поручителя свої вимоги не предявив.

Оскільки рішення першої інстанції в частині посилання суду на те, що припинення поруки відбулось на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України суперечить матеріалам справи, вимогам процесуального і матеріального права, а тому воно підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на ч. 1 ст. 559 ЦК України, як на підставу задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.1, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2016 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на ч.1 ст. 559 ЦК України, як на правову підставу задоволення позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П.Цяцяк

ОСОБА_7