Головуючий суду 1 інстанції - Бойко С.Л.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 415/3695/15-ц
Провадження № 22ц/782/853/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Романченка В.О.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 16 вересня 2016 року

у цивільній справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Безволенко Аліни Сергіївни, погоджене із Виконуючим обов'язки начальника відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Доброрезом В.В., про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ін. код НОМЕР_1, до виконання нею своїх зобов'язань відповідно до виконавчого листа №2/415/49/16 від 06.06.2016 року, виданого Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу на загальну суму 22364,15 грн. В обгрунтування подання державний виконавець посилався на належне сповіщення боржника про відкриття виконавчого провадження, неявку боржника до ВДВС на неодноразові виклики до Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, а також на відсутність ОСОБА_2 за місцем проживання під час виходу туди виконавця, що унеможливило перевірку наявності майна боржника, про що складено відповідний акт державного виконавця від 02.09.2016 року.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 16 вересня 2016 року подання державного виконавця задоволено.

На зазначену ухвалу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вважаючи її незаконною та постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання, заявником не доведено, а судом не обґрунтовано факт ухилення боржника від виконання зобов'язання. Натомість ОСОБА_2 має на утриманні малолітню дитину і не має об'єктивної можливості направити грошові кошти на найскоріше погашення заборгованості перед банком.

Вказує, що із долучених документів не вбачається, що боржник ухиляється від виконання зобов'язання. Суд дане питання не дослідив, а лише вважав достатньою підставою невиконання боржником зобов'язання.

З цих підстав ухвалу суду першої інстанції апелянт просить скасувати, а в задоволенні подання - відмовити.

Вислухавши доповідача, представника боржника ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що із пенсії ОСОБА_2 провадяться утримання на виконання рішення суду; представника стягувача, який вважав апеляційну скаргу такою, що слід відхилити, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання судового рішення і за його відомостями має намір виїхати за межі України; перевіривши докази по справі, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що остання має невиконані договірні зобов'язання, за якими рішенням суду стягнуто кошти, і боржник ігнорує і при цьому утворює дійсні перешкоди у виконанні судового рішення. Підставою для обмеження ОСОБА_2 у праві її виїзду на межі України суд вважав наявність у особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або забезпечення заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконання у відділі державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист 2/415/49/16, виданий 06.06.2016 року Лисичанським міським судом Луганської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Приватбанк» заборгованості на загальну суму 22364,15 грн. (а.с. 109).

Діючим законодавством дійсно передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду, проте, не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

В ухвалі судом першої інстанції не зазначено фактів та конкретних доказів, які б підтверджували те, що боржник дійсно ухилявся від зобов'язань, покладених на нього судовими рішеннями.

Судом зазначено, але не конкретизовано, в чому саме полягає утворення з боку боржника дійсних перешкод у виконання судового рішення.

Розглянувши подання державного виконавця суд в порушення вимог ст. 88 ЗУ «Про виконавче провадження» не витребував для огляду матеріалів виконавчого провадження, а лише обмежився матеріалами подання, за результатами розгляду яких постановив ухвалу про задоволення подання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є отримувачем пенсії з втрати годувальника довічно (а.с. 132), і як пояснив її представник в суді апеляційної інстанції, з пенсії за виконавчим листом вже провадяться утримання на користь банку.

При цьому колегією суддів не може бути взята до уваги відповідь ПФУ на запит державного виконавця про відсутність інформації щодо ОСОБА_2, оскільки запит стосувався не отримувачів пенсії, а осіб, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи (персоніфікації) (а.с. 104).

Вказані обставини підлягають перевірці.

Необхідність дослідження матеріалів виконавчого провадження зумовлена і з'ясовуванням питання, чи вручена у встановленому порядку копія постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику, ? тобто чи він повідомлений про здійснення примусового виконання виконавчого документа щодо нього, як того вимагає ч. 1 ст. 31 Закону № 606-ХІV, адже лише за таких обставин особа вважається належно повідомленою.

Згідно з ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за участю державного виконавця.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за відсутності державного виконавця не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду, надавши відповідні матеріали виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні та ухилення боржника від виконання судового рішення. Однак подання розглянуто за відсутності державного виконавця.

Відповідно до положень ч.3 ст.312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення, розглянувши подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без участі державного виконавця, без з'ясування всіх обставин по справі і без дослідження матеріалів виконавчого провадження на предмет підтвердження або спростування підстав подання.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції як постановлена з порушенням вимог закону не може залишатися в силі та в порядку п.3 ч.1 ст.112 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року за № 6-716цс15, стаття 324 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку. Оскарження ухвал апеляційного суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цій статті, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 16 вересня 2016 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: