АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8492/16 Справа № 199/6302/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Посунся Н.Є., Лаченкової О.В.,

за участі секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовними вимогами до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 17 квітня 2007 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-302/117/2007, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 46 121, 52 доларів США з кінцевим терміном повернення - 17 квітня 2032 року на умовах і в порядку, встановлених договором. Згодом, 17 квітня 2007 року, 28 грудня 2009 року та 17 квітня 2014 року між ним та банком було укладено додаткові договори. Вважає, оскільки кредитний договір №ML-302/117/2007 містить умови, які значно погіршують його положення, як позичальника та є не справедливими, що полягає у наявності права у кредитора самостійно регулювати процентну ставку FIDR, приймаючи до уваги, що перед укладанням договору співробітниками банку не було виконано з ним переддоговірну роботу, просив визнати кредитний договір №ML-302/117/2007 від 17 квітня 2007 року недійсним (4-11).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с.130-131).

Не погодившись з ухваленим рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі (а.с.132, 133).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 17 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-302/117/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 46 121, 52 долари США з кінцевим строком повернення до 17 квітня 2032 року (а.с.18, 19-21).

Пунктом 3 вказаного договору визначено плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку (2.99% річних) + FIDR (ставка яка визначається самостійно банком) (а.с.18).

17 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №ML-302/117/2007 (а.с.22).

28 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №ML-302/117/2007 (а.с.23).

Звернувшись до суду із вищезазначеними позовними вимогами, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що кредитний договір №ML-302/117/2007 містить умови, які значно погіршують його положення та є не справедливими, перед укладанням договору співробітниками банку не було виконано з ним переддоговірну роботу (а.с.4-12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції посилався на необґрунтованість та безпідставність, а також посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, однак, повністю погодитись з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч.ч.1-3, 5-6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника провалину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правовичн має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.ст.207, 640 ЦК якщо сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Отже з аналізу вказаних матеріальних норм, можна дійти висновку, що правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з тих підстав, які визначені законом та вважається укладеним з моменту його погодження (підписання), що свідчить про досягнення згоди учасниками щодо його усіх істотних умов.

З матеріалів справи вбачається 17 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-302/117/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 46 121, 52 долари США з кінцевим строком повернення до 17 квітня 2032 року (а.с.18, 19-21).

Пунктом 3 вказаного договору визначено плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку (2.99% річних) + FIDR (ставка яка визначається самостійно банком) (а.с.18).

17 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №ML-302/117/2007 (а.с.22).

Пунктом 1 доповнено кредитний договір застереженням наступного змісту - сторони прийшли згоди, що у випадку зміни Плаваючої чи Фіксованої процентної ставки, в порядку передбаченому цим додатковим договором, розмір платежу змінюється банком в односторонньому порядку (збільшується чи зменшується) в залежності від розміру зміни Плаваючої чи Фіксованої процентної ставки.

28 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №ML-302/117/2007 (а.с.23).

З матеріалів справи вбачається на протязі 2007-2012 років позивачем здійснювалося погашення кредиту за вказаним кредитним договором ( а.с.29-71).

Слід зазначити, виходячи з умов кредитного договору та додаткових договорів, зміна розміру ставки FIDR прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору, який було укладено та погоджено сторонами про що свідчать їх підписи.

Оскільки нормами матеріального права сторони наділені правом на вільний вибір контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог позивача, так як положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR була погоджена сторонами у встановленому порядку про, що свідчать підписи сторін договору.

Крім того, згідно норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме Глава 16 ЦК України, у випадку визнання недійсною окремої частини правочину не свідчить про недійсність такого правочину в цілому.

Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування строків позовної давності у даній справі, передбачених ст.257 ЦК України, оскільки згідно роз'яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», питання щодо можливості застосування строку позовної давності вирішується лише в тому випадку, коли позовні вимоги є обґрунтованими та законними. Питання про пропуск строку позовної давності не вирішується коли позов є недоведеним, оскільки це є самостійною підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю, однак, дійшов хибного висновку про застосування строків позовної давності, передбачених ст.ст.256, 257 ЦК України, у даній справі, у зв'язку з чим рішення суду слід змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог позивача, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск позивачем строків позовної давності на звернення до суді із зазначеними позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом під час розгляду справи вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки вказана норма застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що умова договору кредиту в частині визначення платежу в іноземній валюті є незаконною не заслуговують на увагу, оскільки на день укладення спірного договору позичальник не заперечував укладати і виконувати договір кредиту в іноземній валюті - долар США, про що свідчить його підпис в договорі та додатках до нього, крім того відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банк, як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті, оскільки має відповідну банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ (а.с.122-225).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних ОСОБА_3

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді