Справа №591/2921/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1833/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Рибалки В. Г. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Управляння поліції охорони в Сумській області

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Управляння поліції охорони в Сумській області про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління поліції охорони в Сумській області від 13 травня 2016 року №188о/с про звільнення ОСОБА_3 з посади водія автотранспортних засобів батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Сумській області за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління поліції охорони в Сумській області від 12 травня 2016 року №157 про звільнення ОСОБА_3 з посади водія автотранспортних засобів батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Сумській області за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 113 від 13 квітня 2016 року про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, що виразилось у невиконанні вимог розпорядчих документів Управління поліції охорони в Сумській області і Колективному договорі між адміністрацією та профспілковими організаціями щодо зміцнення транспортної дисципліни.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Сумській області 14 травня 2016 року.

Стягнуто з Управління поліції охорони в Сумській області на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі в сумі 14193,34 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. При цьому вважає необґрунтованими твердження позивача про поважність причин його відсутності на роботі 12 травня 2016 року. Вказує, що погодні умови дозволяли ОСОБА_3 прибути вчасно на роботу з с. Марківка Білопільського району скориставшись рейсовим автобусом, проте він залишився у населеному пункті без поважної причини. Зазначає, що вчасно не повідомив про свою відсутність на роботі свого безпосереднього керівника майора міліції ОСОБА_4 Доводи позивача про домовленість з іншим водієм ОСОБА_5 про його заміну вважає безпідставними, оскільки це не було погоджено з керівництвом, не було внесено змін до графіку роботи та табелю обліку робочого часу, крім того допущення вказаного водія до роботи було б грубим порушенням норм трудового права, оскільки призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд не допускається. Вказує на законність підстав звільнення позивача з роботи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що покладення на позивача обовязку повної матеріальної відповідальності є незаконним та вважав доведеним факт поважності причин його відсутності на роботі більше трьох годин 12 травня 2016 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач з 2001 року працює на посаді водія автотранспортних засобів батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Сумській області (а.с. 11 12).

Наказом №113 від 13 квітня 2016 року ОСОБА_3 за порушення трудової дисципліни оголошено догану, оскільки він відмовився від підписання договір з адміністрацією Управління поліції охорони про повну матеріальну відповідальність за збереження закріплених службових автомобілів (а.с. 9).

Згідно з наказом № 157 від 12 травня 2016 року до позивача за прогул без поважної причини застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з займаної посади (а.с.7).

Підставою для видачі наказу про звільнення стало те, що позивач порушив графік зміни водіїв та був відсутній на робочому місці з 8.00 год. до 16.30 год.

За фактом порушення трудової дисципліни водієм ОСОБА_3 12 травня 2016 року проведено службове розслідування, в ході якого встановлено, що 12 травня 2016 року позивач не вийшов на роботу о 8.00 год., а замість нього прибув водій ОСОБА_6 та запропонував заступити на зміну. Цього ж дня близько 14.30 год. позивач зателефонував мойору поліції ОСОБА_4 та повідомив, що він напередодні домовився з ОСОБА_5 про те, що останній вийде на роботу замість нього, оскільки він знаходиться поза межами м. Суми та прибуде до підрозділу не раніше ніж через дві години. На робочому місці ОСОБА_3 з явився о 16.30 год. (а.с. 33 34).

Наказом № 188 о/с від 13 травня 2016 року ОСОБА_3 звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин з 13 травня 2016 року, та утримано кошти за день використаної відпустки (а.с.8).

Встановлено, що напередодні робочого дня 12 травня 2016 року позивач перебував за межами м. Суми в с. Марківка Білопільського району, де він має дачний будинок і займався господарством. 11 травня 2016 року близько о 15.00 год. коли позивач знаходився на своєму городі, що розташований на відстані близько 4 км від села почався сильний дощ, внаслідок чого позивач не зміг добратись до села особистим автомобілем, так як застряг у полі. Приймаючи заходи по збереженню автомобіля, позивач вимушений був ночувати в автомобілі, і тільки 12 травня 2016 року після 11.00 год., при допомозі інших осіб, автомобіль був звільнений.

Скористатися громадським транспортом, щоб дібратися до м. Суми ввечері 11 травня 2016 року, він не зміг, оскільки останній автобус, який прямує через с. Марківка був о 15:00 год., а 12 травня 2016 року по маршруту не здійснювалось перевезень, тому у позивача не було можливості повернутися в місто.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач для виїзду до м. Суми міг скористатися рейсовими автобусами, які прямують з інших сел, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки ОСОБА_3 є мешканцем м. Суми і не міг знати про розклад громадського транспорту інших населених пунктів, які були віддалені за 7 9 км.

В суді першої інстанції знайшов підтвердження той факт, що позивач приймав заходи по своєчасному сповіщенню керівництва Управління. Зокрема, встановлено, що позивач ввечері 11 травня 2016 року намагався додзвонитися своєму безпосередньому керівнику ОСОБА_4, після чого зателефонував у чергову частину та командиру батальйону, проте про підстави його дзвінків керівництво повідомлено не було. Крім того, позивач телефонував іншому водію ОСОБА_5, якого просив замінити його на роботі. Ці обставини встановлені та не спростовані представником відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині визнання незаконними та скасування наказів про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та звільнення його з роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати.

Звільнення за прогул відбувається за підставами, визначеними у п. 4 ст. 40 КЗпП України, де зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом.

Звільнення за цією підставою допускається лише в тому разі, якщо працівник скоїв прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Поважними слід визнати такі причини, які виключають вину працівника, при цьому вони можуть підтверджуватись будь якими засобами доказування.

З огляду на ті обставини, що позивач 11 травня 2016 року перебував за межами м. Суми та у звязку із бездоріжжям не зміг вчасно прибути на роботу 12 травня 2016 року, проте вживав завчасних заходів про повідомлення відповідача про свою відсутність на роботі, що знайшло підтвердження, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що причини відсутності позивача на робочому місці є поважними та, такими, що виключають пряму вину працівника.

При цьому колегія суддів бере до уваги і інші обставини, зокрема, що матеріали справи не містять доказів того, що до випадку, який стався, позивач допускав порушення трудової дисципліни та, що внаслідок його дій були установі спричинені збитки.

Враховуючи те, що звільнення працівника з роботи є крайнім заходом, який може застосовуватись до працівника за порушення трудової дисципліни, то за наявності всіх обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звільнення.

Задовольняючи вимогу позивача про скасування наказу від 13 квітня 2016 року суд виходив з того, що відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Переліком посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія автотранспортного засобу відсутня, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях відповідача порушень трудової дисципліни у звязку з його відмовою від підписання договору з адміністрацією Управління поліції охорони про повну матеріальну відповідальність.

За цих умов рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону.

Суд вірно визначився в правах та обовязках сторін, тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Управляння поліції охорони в Сумській області відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -