У Х В А Л А

Справа № 183/3132/16

№ 2/183/1945/16

21 жовтня 2016 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, треті особи Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Товарна біржа «Новомосковська», Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомості, а саме: житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вулиця Фрунзе, будинок № 113 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 07 вересня 2001 року, зареєстрований на Товарній біржі «Новомосковська» 07 вересня 2001 року за реєстровим № 000143 та визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на житловий будинок № 113 з надвірними побудовами, що розташований по вулиці Фрунзе в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, який в цілому складається з: житловий будинок - А, сарай Б, цоколь під сараєм - В, вбиральня - Г, ворота - №1, хвіртка - №2, шийка погрібу - Д, погріб - ПГ, колонка К, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 30 червня 2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є донькою ОСОБА_4, яка померла 30 червня 2011 року. За життя, а саме, 07 вересня 2001 року ОСОБА_3 із ОСОБА_2 укладено угоду купівлі-продажу жилого будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вул. Фрунзе, 113, яку зареєстровано на Товарній біржі «Новомосковська» 07 вересня 2001 року за реєстраційними № 000143. За вказаним вище договором купівлі-продажу сторони виконали всі обовязки передбачені ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року, а саме - Продавець ОСОБА_2, згідно з умовами договору передав у власність Покупцю ОСОБА_3 жилий будинок розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вул. Фрунзе, 113, а та, в свою чергу, прийняла це майно і сплатила за нього ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 3 128 грн. грн.00 коп. Угода зареєстрована в Новомосковському районному комунальному підприємстві БТІ «Інвентаризатор» 19 вересня 2001 року за реєстровим №19, про що є відповідна відмітка на договорі. В технічному паспорті будинку власником зазначено ОСОБА_3 Про виконання договору куплі-продажу обома сторонами свідчить і дотримання простої письмової форми цього договору. Однак, ця угода не була нотаріально завірена. З моменту укладання угоди і по день смерті ОСОБА_3 фактично виконувала всі обов'язки власника по утриманню і обслуговуванню вищевказаного майна. Нею здійснювались комунальні платежі за споживання електроенергії, здійснювався поточний ремонт, вона утримувала дане майно в сфері свого господарського відання. Як власник вищезазначеного будинку вона була зареєстрована в погосоподарській книзі №19 Миколаївської сільської ради стор. 17, особовий рахунок №974-1 відкритий на ім'я ОСОБА_3 ОСОБА_3 померла 30 червня 2011 року. Будучи донькою та єдиною спадкоємицею за заповітом ОСОБА_3, який складено та зареєстровано в реєстрі за №19 секретарем виконкому Марянівської сільської ради Новомосковського району 08 червня 2011 року, у відповідності до якого ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_1 все своє майно, позивач прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем та 22 березня 2016 року нею отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,3700 га, що розташована на території Марянівської сільської ради та яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 077376, виданого 21 березня 2002 року. Стосовно жилого будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вул. Фрунзе, 113, позивач отримала відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір купівлі-продажу спадкового будинку не був посвідчений нотаріально, що змусило позивача звернутися з позовом до суду.

Позивач до суду не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідач-1, третя особа-2 в судове засіданні не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили. Заяв, про розгляд справи за їх відсутності не надавали.

Представники відповідача-2, третіх осіб - 1, 3 у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, згідно з якими просили розглянути справу за відсутності представників, не заперечили проти задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач є донькою ОСОБА_3 /а.с.11/, померлої 30 червня 2011 року /а.с.12/.

За життя - 07 вересня 2001 року ОСОБА_3 із ОСОБА_2 укладено угоду купівлі-продажу жилого будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вул. Фрунзе, 113, яку зареєстровано на Товарній біржі «Новомосковська» 07 вересня 2001 року за реєстраційними № 000143.

За вказаним вище договором купівлі-продажу сторони виконали всі обовязки передбачені ст.224 ЦК України в редакції 1963 року, а саме - Продавець ОСОБА_2, згідно з умовами договору передав у власність Покупцю ОСОБА_3 жилий будинок розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вул. Фрунзе, 113, а та, в свою чергу, прийняла це майно і сплатила за нього ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 3 128 грн. грн. 00 коп. Угода зареєстрована в Новомосковському районному комунальному підприємстві БТІ «Інвентаризатор» 19 вересня 2001 року за реєстровим №19 про що є відповідна відмітка на договорі /а.с.13/.

В технічному паспорті будинку, виданому 06 березня 2001 року Новомосковським БТІ «Інвентаризатор», власником вказано ОСОБА_3 /а.с.14-17/.

Як власник вищезазначеного будинку вона була зареєстрована в погосоподарській книзі №19 Миколаївської сільської ради стор. 17, особовий рахунок № 974-1 відкритий на ім'я ОСОБА_3 /а.с.18/.

За життя ОСОБА_3 складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 19 та посвідчений секретарем виконкому Марянівської сільської ради Новомосковського району 08 червня 2011 року, у відповідності до якого ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_1 все своє майно /а.с.21/.

На момент смерті ОСОБА_3, разом з нею за адресою: вул. Молодіжна, 61, с. Мар`янівка, Новомосковського району Дніпропетровської області постійно проживала ОСОБА_1 /а.с.22/.

У відповідності до отриманої судом копії спадкової справи № 532/11, 14 жовтня 2011 року ОСОБА_1 державному нотаріусу Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області подано заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 та 22 березня 2016 року подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

22 березня 2016 року ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,3700 га, що розташована на території Марянівської сільської ради та яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 077376, виданого 21 березня 2002 року.

Листом нотаріуса від 18 квітня 2016 року № 801/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вул. Фрунзе, 113 з підстав відсутності правовстановлюючих документів, оскільки, договір купівлі-продажу квартири, покупцем якої був спадкодавець, не посвідчений нотаріально.

Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року (далі ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність" володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Тобто у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, оскільки згідно ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст.15 Закону України "Про товарну біржу" по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, який у постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3 вказав, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

В судовому засіданні встановлено, що сторони за договором купівлі-продажу домовилися щодо усіх істотних умов договорів, що підтверджується письмовими доказами, фактично, виконали повністю умови договору. Договір зареєстровано в Новомосковському районному комунальному підприємстві БТІ «Інвентаризатор» 19 вересня 2001 року за реєстровим №19 про що є відповідна відмітка на договорі. Перехід права власності на будинок від продавця до покупця зареєстроване відповідним органом місцевого самоврядування. Судом отримано належним чином засвідчений договір № 177 купівлі-продажу державного майна на аукціоні від 13 березня 1998 року, у відповідності до якого виникло право власності ОСОБА_2 продавця за спірним договором, який вказує на належність відповідачу-1 майна за договором та який підтверджує наявність цивільних прав у сторони правочину на відчуження нерухомого майна за договором, відтак суд вважає можливим визнати договір купівлі-продажу дійсним, в зв`язку з чим вбачається факт переходу майна від ОСОБА_2 до померлої.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ч.1 ст.1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

В зв'язку з наведеним, враховуючи підтвердження матеріалами справи факту належності ОСОБА_5 житлового будинку, розташованого за адресою: Фрунзе, 113, с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, встановлення судом дійсності угоди купівлі-продажу та підтвердження матеріалами справи переходу права власності на означений будинок до ОСОБА_3 за договором, своєчасне звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, наявність складеного померлою заповіту, відсутність доказів на підтвердження відчуження спадкодавцем нерухомого майна на користь третіх осіб, відсутність доказів наявності інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, суд приходить до переконання, що за позивачем, як спадкоємцем ОСОБА_3 належить визнати право власності на житловий будинок, як спадкоємицею за заповітом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, треті особи Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Товарна біржа «Новомосковська», Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомості, а саме: житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Миколаївка, вулиця Фрунзе, будинок № 113 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 07 вересня 2001 року, зареєстрований на Товарній біржі «Новомосковська» 07 вересня 2001 року за реєстровим № 000143.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок № 113 з надвірними побудовами, що розташований по вулиці Фрунзе в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, який в цілому складається з: житловий будинок - А, сарай Б, цоколь під сараєм - В, вбиральня - Г, ворота - №1, хвіртка - №2, шийка погрібу - Д, погріб - ПГ, колонка К, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 30 червня 2011 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.О. Парфьонов