Єдиний унікальний номер 741/1222/16
Провадження № 2/741/502/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 02 грудня 2016 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Мартиненка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» (далі ОСОБА_1) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Банк звернувся до суду з цим позовом, мотивував його тим, що 10 грудня 2010 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 5120-2010 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого ОСОБА_2 був наданий кредит у розмірі 10 000 грн. зі сплатою 25% річних, з кінцевим строком повернення 7 грудня 2012 року. Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Кредитним Договором, а відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитним договором, чим порушив свої зобовязання.

Банк просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за Кредитним договором на загальну суму 10 918,35 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що на позовних вимогах наполягає, просив розгляд справи проводити без участі представника Банку.

У судове засідання відповідач не зявився, подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та письмові пояснення, просив розгляд справи проводити без його участі.

Суд розглядає справу у відсутності сторін за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2010 року між ПАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 5120-2010, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 кредит на споживчі цілі у розмірі 10 000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 25 % річних, з кінцевим строком повернення 7 грудня 2012 року, що підтверджується його копією (а.с. 6-8).

Пунктом 3.7.1 Кредитного договору встановлено, що погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією здійснюється щомісячно не пізніше останнього банківського дня місяця шляхом договірного списання коштів з поточного рахунку позичальника, що є рахунком завантаження, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту, в сумі 640 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобовязання за Кредитним договором щодо погашення кредиту, внаслідок чого, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 18) станом на 1 серпня 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором складає 10 918,35 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Банк не надав суду доказів про збільшення позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13.

Право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу.

З оборотів по рахунку відповідача (а.с. 9-17) вбачається, що останній платіж по погашенню заборгованості за Кредитним договором було сплачено 11 березня 2014 року у сумі 150 грн.

Однак, з письмових пояснень ОСОБА_2 від 2 грудня 2016 року вбачається, що на час оформлення кредиту він працював в Державній сіменній інспекції Чернігівської області, яка в листопаді 2012 року була реорганізована в Державну інспекцію сільського господарства в Чернігівській області. До 1 березня 2012 року він (відповідач) отримував заробітну плату на картковий рахунок ПАТ «Банк «Демарк», з якого при зарахуванні заробітної плати відразу списувалися кошти на погашення заборгованості по кредиту. З 1 березня 2012 року Держсімінспекція (в подальшому Держсільгоспінспекція) була переведена на обслуговування з отримання заробітної плати в ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», що унеможливило автоматичне списання коштів на погашення кредиту. У червні 2013 року він (відповідач) здійснив останній платіж в рахунок погашення кредиту в сумі 1 500 грн. З липня 2013 року і по теперішній час він (відповідач) особисто не здійснював жодного платежу. Йому (відповідачу) невідомо хто здійснював платежі на погашення кредиту в липні, вересні 2013 року та у березні 2014 року.

Пояснення ОСОБА_2 підтверджуються довідкою Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області № 06-15-249 від 1 грудня 2016 року з якої вбачається, що починаючи з 1 березня 2012 року Держсільгоспінспекція не обслуговувалася у ПАТ «Банк «Демарк», оскільки договір зарплатного проекту був укладений з ПАТ «ОСОБА_1 Аваль».

Банк не надав суду доказів на спростування доводів відповідача про те, що починаючи з липня 2013 року він особисто не здійснював жодного платежу в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.

Обороти по рахунку відповідача з відомостями про те, що останній платіж відповідачем вчинено у березні 2014 року, суд визнає неналежним доказом.

Таким чином, датою останнього платежу в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, який був здійснений особисто ОСОБА_2, є 17 червня 2013 року.

До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 8 вересня 2016 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності, не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності.

Відповідачів подав до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність застосування у справі строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Демарк» в зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 259, 260, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Відмовити публічному акціонерному товариству «Банк «Демарк» в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В.Киреєв