У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Панько В.Ф., Бондаренко Ю.О.,

секретарі: Шукаль О.Я.

за участі представників - Іщенко Д.Ю., Олійник Є.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ДП «Сі Пі Ем Білдінг Юкрейн» Іщенко Д.Ю. на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2016 року про відмову у вжитті заходів забезпечення позову у справі за позовом Дочірного підприємства «Сі Пі Ем Юкрейн» до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька основа» про заборону вчинення дій,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2016 року відмовлено у вжитті заходів забезпечення у справі за позовом Дочірного підприємства «Сі Пі Ем Юкрейн» до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька основа» про заборону вчинення дій.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ДП «Сі Пі Ем Білдінг Юкрейн» Іщенко Д.Ю. подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, якою просить: скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, суд приходить до висновку в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні уточненої заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є позовними вимогами і в разі вжиття заявлених заходів забезпечення позову фактично судом буде вирішено спір по суті.

Як вбачається з матеріалів справи позивач подав до суду «заяву про уточнення прохальної частини заяви про забезпечення позову», якою позивач виклав у новій редакції прохальну частину своєї Заяви про забезпечення позов від 29.01.2016 року.

Подання заяви про забезпечення позову регламентується ст. 151 ЦПК України, яка не передбачає можливості зміни чи уточнення заявником поданої заяви про забезпечення позову. Статті 27 та 31 ЦПК України - передбачають право Позивача на зміну підстави або предмету позову, збільшення чи зменшення позовних вимог. Право на зміну заяви про забезпечення позову - вказані норми не встановлюють.

Оскільки прохальна частина забезпечення позову 09.02.2016 року позивачем була викладена у новій редакції, то 09.02.2016 року - позивачем фактично було подана нова заява про забезпечення позову, в якій вказано 2 інші кадастрові номери земельних діляної де пропонується заборона будівництва. Нова заява не була оплачена судовим збором, як це вимагається ст.4 Закону України «Про судовий збір».

В заяві про уточнення заяви про забезпечення позову - не конкретизовано коло

осіб, яких вона стосується. Відповідно, задоволення такої заяви - покладе зобов'язання

на осіб, які не є учасниками даної справи, та яким не відомо про факт даного

провадження, винесення даної ухвали.

Згідно ч.7 ст. 153 ЦПК України суд зобов'язаний надіслати ухвали про забезпечення позову особам, щодо яких таке забезпечення застосовано.

Заява про забезпечення позову (в редакції від 23.09.2016 року) стосується необмеженого кола осіб (зазначено «заборонити здійснення будівництва», але кому саме - не вказано). Відповідно, надіслати таку ухвалу невизначеному колу осіб не с можливим.

Вказаний захід забезпечення позову не є співмірним, та істотно перешкоджає

здійсненню господарської діяльності забудовника.

Зокрема, згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

В даному випадку позивачем на підставі комплекту дозвільних документів на будівництво (містобудівних умов міської ради, затвердженого проекту, зареєстрованої декларації, за наявності комплексної державної експертизи проекту, документів про власність на земельну ділянку) - будується багатоповерховий житловий будинок. Вказані документи представлені суду першої інстанції.

Заборона будівництва може призвести до зриву договорів підряду на будівництво, договорів про постачання будівельних матеріалів, зриву графіку виконання будівельних робіт, несвоєчасного введення в експлуатацію та прострочення передачі покупцям квартир готового житла.

Таким чином, застосування пропонованого заходу забезпечення позову є неспівмірним (у розумінні ст.151 ЩІК України), та може призвести до істотного порушення прав Забудовника та третіх осіб (підрядників, покупців квартир, постачальників будівельних матеріалів, сусідів, органу місцевого самоврядування).

Наведене, згідно ст.151ЦПК України та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - є підставою для відмови у задоволенні вимог апеляційної скарги.

Повноваження зупиняти будівництво є компетенцією іншого державного органу, а не суду.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Таким чином, суд у даній справі не має повноважень взяти на себе функцію іншого державного органу - Держархбудінспекції України. Тобто, в даному випадку у суду відсутні юридичні підстави для задоволення апеляційних вимог, оскільки суд не має права виконувати невластиві йому функції іншого державного органу.

Фактично вид забезпечення позову співпадає з позовною вимогою по справі.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вірно встановив, що задоволенням заяви про забезпечення позову фактично вирішується по суті позовна вимога у справі (заборона будівельних робіт по об'єкту). Заборона будівництва - незалежно від її строку, є одночасно і єдиною позовною вимогою у справі, і вимогою забезпечення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції у відповідності до ст.312 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу представника ДП «Сі Пі Ем Білдінг Юкрейн» Іщенко Д.Ю. відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді