Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , при секретарі Родіній Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, зацікавлена особа: Іллічівський відділ державний реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, -

В С Т А Н О В И В:

02.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2, померлого 03.05.2016 року в Донецькій області, м. Харцизьк. В обґрунтування заяви зазначив, що є братом померлого ОСОБА_2 01.07.2016 року заявник звернувся до Іллічівського відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області з метою отримання свідоцтва про смерть, на що отримав письмову відмову. На підставі викладеного заявник звернувся до суду з зазначеною заявою про встановлення факту смерті.

Заявник в судове засідання не зявився, надав заяву про підтримання заявлених вимог та можливість розгляду справи за його відсутності.

Заінтересованою особою, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, свого представника до суду не направлено. Надано заяву про можливість розгляду справи за відсутності їх представника. Заперечень проти задоволення заявлених вимог не має.

Надані пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджують обставини викладені в заяві.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п.4 ст.273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК.

Згідно до довідки від 20.11.2014 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживанє в ІНФОРМАЦІЯ_1.

04.05.2016 року ОСОБА_2 перебуваючи в м. Харцизьк Донецької області помер від гострої серцевої недостатністі. Коронарного атеросклерозу, про що 04.05.2016 року медичною установою було видано відповідне лікарське свідоцтво про смерть №123 та довідку про причини смерті.

Після смерті ОСОБА_2 заявник у липні 2016 року звернувся до Іллічівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану за видачею свідоцтва про смерть, однак, 01.07.2016 року йому було відмовлено через те, що державна реєстрація смерті відповідно до діючого законодавства проводиться на підставі медичного свідоцтва про смерть, за формою затвердженою наказом МОЗ України.

Як встановлено, заявник ОСОБА_1 має намір встановити факт смерті ОСОБА_2, оскільки це має юридичне значення, а саме для реєстрації органами державної реєстрації актів цивільного стану України факту його смерті та видачі свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п. 1 Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Статтею 17 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть).

Оскільки ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, помер на тимчасово непідконтрольній Україні території в Донецькій області м. Харцизьк, після його смерті заявник не може отримати свідоцтво про смерть відповідного зразку.

Відтак з метою захисту законних прав та інтересів громадянина України ОСОБА_1 суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 04.05.2016 році в м. Харцизьк Донецької області.

Керуючись ст.ст. 212-214, 234, 235, 256-259 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, зацікавлена особа: Іллічівський відділ державний реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області- задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, який народився 02.10.1940 року у м. Маріуполі Донецької області, помер 04.05.2016 року в м. Харцизьк, Донецької області, Україна, причина смерті: гостра серцева недостатність. Коронарний атеросклероз.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів, з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. М. Іванченко