У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М. П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представника заявника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" на ухвалу Рівненського районного суду від 20 липня 2016 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" про розяснення рішення Рівненського районного суду від 3 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського районного суду від 20 липня 2016 року Публічному акціонерному товариству "ОСОБА_1 Аваль" відмовлено (далі ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" або банк) в розясненні рішення Рівненського районного суду від 3 березня 2014 року у справі за позовом банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

У поданій на ухвалу апеляційній скарзі ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" покликався на порушення судом норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що станом на 23.10.2013 року сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/89-07/907 від 27.03.2008 року становила 62 368, 52 долари США, про що й указано в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду. Зазначений позивачем і судом еквівалент розміру заборгованості в національній валюті України за курсом Національного банку України на дату ухвалення судового рішення виключно з метою дотримання положень ст.ст. 80, 119 ЦПК України для правильного вирішення розміру судового збору відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Вважає, що суд не звернув увагу на п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" та на правову позицію Верховного Суду України щодо застосування ст. 533 ЦК України, викладену в постанові № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року.

Тобто в разі укладання кредитного договору в іноземній валюті й наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті, а не в еквівалентному вираженні гривні до долара США на час вирішення спору.

З цих підстав просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою розяснити резолютивну частину рішення Рівненського районного суду від 5 березня 2014 року щодо того, яку саме суму та валюту стягнення застосував суд до відповідача, задовольняючи вимоги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в розясненні резолютивної частини рішення, суддя першої інстанції виходив з того, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Під час виконавчого провадження на користь банку перераховуються платіжним дорученням кредитні кошти в гривні, а резолютивна частина є чіткою та зрозумілою, тому підстав для її розяснення немає.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Рівненського районного суду від 5 березня 2014 року, яке набрало законної сили, позов ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено та стягнено з відповідача на користь позивача 62 368, 52 доларів США, що станом на день ухвалення рішення було еквівалентно 498 511, 58 гривень (а.с. 18-18, зв.).

20 травня 2014 року Рівненським районним судом було видано два виконавчі листи, на підставі яких Відділом державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції відкрито виконавчі провадження № 43456656 від 28 травня 2014 року та № 5097682 від 6 травня 2016 року (а.с. 25, 26).

Відповідно до ст. 221 ЦК України якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, приватного виконавця суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Подання заяви про розяснення рішення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути предявлене до примусового виконання.

Між тим, суд не врахував такого.

Стаття 533 ЦК України передбачає виконання грошового зобов'язання у гривнях.

Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З розяснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 12 своєї постанови №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", вбачається, що в разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 ЦК України.

Крім того, правова позиція Верховного Суду України, що дана ним постановою від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, вказує, що в силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, вказівка суду в резолютивній частині рішення про переведення на день його ухвалення заборгованості, вираженої в доларах США, одночасно в національну валюту України гривню очевидно є зайвою.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до п. 3 ст. 312 ЦПК України є порушення судом першої інстанції порядку, встановленого для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського районного суду від 20 липня 2016 року скасувати, а питання про розяснення рішення Рівненського районного суду від 3 березня 2014 року передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий: Судді: