АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2698/16-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2239/К/16 суддя Дехта Р.В.
Категорія 39 (І) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 16 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним, та визнання права власності в порядку спадкування.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7,

позивач ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, та її представник ОСОБА_8, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3, діючи в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним, посилаючись на те, що 05 лютого 2016 року померла бабуся її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 - ОСОБА_9, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй за життя майно: квартиру АДРЕСА_1.

Неповнолітня ОСОБА_4, як єдиний спадкоємець за законом, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі й дізналася, що все своє майно за життя бабуся за заповітом, складеним 15 січня 2016 року, заповіла іншій особі ОСОБА_2

Зазначаючи, що померла страждала на хворобу зору та не могла сама прочитати текст заповіту, його посвідчення мало відбуватися при свідках, однак цього здійснено не було.

Просила суд: визнати нікчемним заповіт ОСОБА_9, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 січня 2016 року за реєстровим № 72 на усе належне майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось на імя ОСОБА_2; визнати право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 за ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 16 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано заповіт ОСОБА_9, що посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 15 січня 2016 року за реєстровим № 72 на усе належне майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось на імя ОСОБА_2 ОСОБА_10, нікчемним.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, одностороннє та неповне зясування обставин справи. Так, вона з 2010 року здійснювала догляд за своєю бабусею ОСОБА_9, яка виявила бажання скласти заповіт на її імя. Померла ОСОБА_9 за життя дійсно страждала на хворобу очей, але суд першої інстанції не зясував питання щодо фактичного стану здоровя ОСОБА_9 та не здобув доказів незрячості заповідача чи значних вад зору. Відсутність у заповіті підписів свідків не може бути підставою для встановлення його нікчемності, адже про вільне волевиявлення ОСОБА_9 та намір скласти заповіт свідчать також той факт, що остання на час його складання мешкала за місцем реєстрації відповідача та у день складання заповіту видала довіреність на імя відповідача ОСОБА_2 щодо продажу квартири та відкриття рахунків у банківських установах.

Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту визнання заповіту нікчемним, оскільки він по формі та змісту відповідає вимогам закону та є оспорюваним правочином і його законність перевіряється при судовому розгляді за позовом про визнання заповіту недійсним.

Також, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про направлення цивільної справи по підсудності до Ленінського районного суду м.Харкова за місцем проживання відповідача.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2, від імені якої діє представник ОСОБА_7, надала заяву про забезпечення позову та просила суд: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_3, посилаючись на те, що ОСОБА_4 вже прийняла спадщину після смерті бабусі ОСОБА_9 та здійснила відчуження квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Аналогічне розяснення надано й Пленумом Верховного Суду України в п. 1 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, в якій також зазначено, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з заявою про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_2 не навела жодної підстави, відповідно якої можна дійти висновку, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог про визнання заповіту нікчемним. Більш того, відповідач просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3, яка взагалі не була предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_4, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, за ОСОБА_4 не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обгрунтованість висновків суду першої інстанції у цій частині позовних вимог, оскільки, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 05 лютого 2016 року померла рідна бабуся неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 39, 43) - ОСОБА_9 (а.с. 21).

Після смерті ОСОБА_9 залишилась спадщина у вигляді квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_5, яка належала останній на праві власності, згідно Свідоцтва про право власності на житло № Ж-4469 від 16 листопада 1994 року, виданого на підставі Розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради народних депутатів №3697 від 10 жовтня 1994 року (а.с. 14, 31).

27 квітня 2016 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, прийняла спадщину після смерті своєї бабусі звернувшись до Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 38).

Постановою нотаріуса другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори від 27 квітня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої бабусі, оскільки спадкодавець ОСОБА_9 залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 січня 2016 року ОСОБА_5 та за реєстровий за № 72, за умовами якого усе належне їй майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповіла на імя ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняла спадщину в установлений законом термін (а.с. 6).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання заповіту нікчемним, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив з того, що при посвідченні оскаржуваного заповіту не було дотримано передбаченого законом порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).

Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом ч. 2 якої визначається, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Згідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

За змістом п. п. 1.8. Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, заповіт ОСОБА_9 від 15 січня 2016 року було підписано ОСОБА_11 у звязку з хворобою ніг, вадами зору та слабкістю рук заповідача ОСОБА_9 (а.с. 24).

Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України щодо посвідчення заповіту нотаріусом, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

За змістом ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сімї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Аналогічні вимоги щодо посвідчення заповіту у присутності не менш двох свідків закріплено й у п.п. 1.7, 1.11 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Як вбачається із заповіту ОСОБА_9 від 15 січня 2016 року, остання не перечитувала заповіт уголос та не підписувала його, як того вимагає ст. 1248 ЦК України, оскільки, на її особисте прохання через вади зору та слабкість рук, текст заповіту було прочитано вголос приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та підписано ОСОБА_11 (а.с. 24).

Отже, заповідач ОСОБА_9 через свої фізичні вади не читала заповіт, а тому його посвідчення мало відбутися у порядку визначеному абз. 3 ч. 2 ст. 1248, ст. 1253 ЦК України, тобто у присутності не менш як двох свідків.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не перевірено фактичний стан здоровя заповідача ОСОБА_9 колегією суддів відхиляються з огляду на те, що у самому заповіті зазначено, що остання його не читала та не підписувала його через вади зору, слабкість рук та хворобою ніг, а тому вирішення питання чи мала вона можливість теоретично прочитати цей заповіт не має правового значення для вирішення даного спору.

Як вбачається із заповіту ОСОБА_9 від 15 січня 2016 року, його посвідчення відбулося у присутності приватного нотаріуса нотаріального округу ОСОБА_5, який здійснив посвідчення цього заповіту та згідно п. 1 ч. 4 ст. 1253 ЦК України не може бути свідком, та ОСОБА_11, яка підписала даний заповіт за дорученням ОСОБА_9, тобто за відсутності свідків, отже при його посвідченні не було дотримано вимог абз. 3 ч. 2 ст. 1248, ст. 1253 ЦК України, а тому такий заповіт, згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України, є нікчемний.

Доводи апеляційної скарги про те, що визнання заповіту нікчемним у судовому порядку є неналежним способом захисту порушеного права, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Згідно з розясненнями викладеними у п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Отже, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору, а, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2, заперечує нікчемність заповіту ОСОБА_9 від 15.01.2016 року, тобто між сторонами виник спір, а тому заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги є належними та підлягають судовому захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що заповіт ОСОБА_9 відповідав її особистому волевиявленню колегією суддів відхиляються, як такі, що знаходяться за площиною даних правовідносин, оскільки предметом даного спору є недійсність заповіту в силу закону (нікчемність), тобто у звязку із складанням його із порушенням вимог щодо форми та посвідчення, а не його недійсність у звязку з невідповідності волевиявлення заповідача його внутрішній волі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: