УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період із 12 липня 2003 року до 16 травня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4, мають двох спільних дочок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. У період шлюбу вони за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_1, вартістю 20 989 грн 72 коп., автомобіль «Рута 22 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 229 335 грн 56 коп., меблевий гарнітур «Вікторія» вартістю 4 тис. грн, диван «Американка» вартістю 1 тис. грн, кухонний куточок вартістю 600 грн, рушницю МЦ-20 вартістю 1 800 грн.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділити їй та визнати за нею право власності на автомобіль НОМЕР_1, вартістю 20 989 грн 72 коп., відповідачу виділити автомобіль «Рута 22 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 229 335 грн 56 коп., меблевий гарнітур «Вікторія» вартістю 4 тис. грн, диван «Американка» вартістю 1 тис. грн, кухонний куточок «Затишок» вартістю 600 грн, рушницю МЦ‑20 вартістю 1 800 грн та визнати за ним право власності на це майно, стягнути зі ОСОБА_4 на свою користь грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 107 872 грн 92 коп.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності та виділено їй меблевий гарнітур «Вікторія» вартістю 4 тис. грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності та виділено йому диван «Американка» вартістю 1 тис. грн, кухонний куточок «Затишок» вартістю 600 грн, рушницю МЦ‑20 вартістю 1 800 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 300 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки транспортного засобу - автомобіля «Рута 22 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки транспортного засобу - автомобіля «Рута 22 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки автомобіля НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки автомобіля НОМЕР_1.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 03 червня 2015 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2015 року скасовано в частині поділу автомобіля НОМЕР_1, та виділу в натурі меблевого гарнітура «Вікторія», дивану «Американка», кухонного куточка «Затишок», та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб «Раф 2203101», д.н.з. НОМЕР_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 відхилення від рівності часток у розмірі 5 894 грн 86 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити ц повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визнання за нею та відповідачем права власності по Ѕ частки за кожним на автомобіль «Рута 22 СПГ» та стягнення з неї компенсації за відхилення від ідеальної частки, ухвалити в цій частині нове рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Судами встановлено, що з 12 липня 2003 року до 16 травня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_6

За час шлюбу сторонами придбано автомобіль НОМЕР_1, вартістю 20 989 грн 72 коп., автомобіль «Рута 22 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 229 335 грн 56 коп., меблевий гарнітур «Вікторія», вартістю 4 тис. грн, диван «Американка» вартістю 1 тис. грн, кухонний куточок вартістю 600 грн, рушницю МЦ-20 вартістю 1 800 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що меблевий гарнітур «Вікторія» вартістю 4 тис. грн, диван «Американка» вартістю 1 тис. грн, кухонний куточок вартістю 600 грн, рушниця МЦ-20 вартістю 1 800 грн придбані сторонами за час перебування у шлюбі і це майно підлягає поділу шляхом виділу його в натурі з урахуванням рівності часток та компенсацією відхилення від рівності часток; автомобіль «Рута 22 СПГ» згідно з договором поставки від 24 лютого 2010 року придбано ОСОБА_4, доказів окремого проживання сторін та припинення шлюбних відносин у цей період суду не надано, а тому указаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя; оскільки сторони не досягли домовленості про поділ майна, що є неподільним та є об'єктом спільної сумісної власності, жодна із сторін не внесла кошти на депозитний рахунок суду згідно з вимогами ч. 5 ст. 71 СК України, суд визнав за сторонами право спільної часткової власності на автомобіль «Рута 22 СПГ» та автомобіль «Раф 2203101» з визначенням часток - по Ѕ частки за кожним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобіля «Раф 2203101» та виділу в натурі меблевого гарнітура «Вікторія», дивану «Американка», кухонного куточка «Затишок», апеляційний суд виходив із того, що відповідач розпорядився спірними меблями проти волі позивача та не в інтересах сім'ї, а тому за нею має бути визнано право власності на транспортний засіб - автомобіль «Раф 2203101».

Однак із вказаними висновками в повній мірі погодитися не можна, оскільки таких суди дійшли, не встановивши усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушили норми процесуального права, а саме: ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України.

Зокрема, статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарств догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 364 ЦК України поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Разом із тим, за правилами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суд не встановив всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна; не перевірив заперечень відповідача проти позову (а. с. 4-8) та посилань останнього на те, що спірний автомобіль «Рута 22 СПГ» є його особистою власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, надані його мамою, та у період, коли сторони припинили спільне проживання, як зазначено у рішенні суду про розірвання шлюбу, та не зазначив обставин і фактів на спростування цих доводів та не зазначив підстав, за яких відхилено ці доводи.

Крім того, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, та визнаючи за сторонами право власності по Ѕ частини на автомобіль «Рута 22 СПГ» суд по суті не вирішив спір та не врахував, що таке рішення не надасть жодній зі сторін можливості вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, крім того, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 333, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 03 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак