Справа № 464/1239/15 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1365/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Левик Я.А., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод та зобов»язання не вчиняти дії, які порушують права, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод та зобов»язання не вчиняти дії, які порушують права задоволено частково; зобов»язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_3, ОСОБА_4 у проведенні робіт з відновлення цілісності огорожі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1; зобов»язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 демонтувати хвіртку встановлену в огорожі земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1; у задоволенні решти позовних вимог відмолено; вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необґрунтованість, на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що будинковолодіння, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_1, складалися з трьох частини, а саме: з ділянки, яку приватизували відповідачі, ділянки, яку приватизували позивачі та спільної ділянки, якою користувалися і позивачі і відповідачі спільно, але також приватизували та взяли в оренду позивачі. Спільне користування цією ділянкою було зумовлено облаштованим під»їздом до будинків та під»їздом асинізаторної машини з метою очищення вигрібної ями. Згодом на цій ділянці було облаштовано каналізаційний люк, прокладені інженерні комунікації, а також на ній розташована хвіртка, яка являється єдиним виходом для відповідачів на вул. Січинського. Перебування даної земельної ділянки у нашому спільному користуванні з 1954 року, підтверджується рішенням виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих №1349 від 01 жовтня 1954 року. Земельна ділянка надана позивачам у строкове платне користування для обслуговування житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, проте згідно чинного законодавства з користування відповідачів земельна ділянка не вилучалася, згоди на вилучення ними не було надано. Вважає, що ухвала Львівської міської ради №3021 від 21.12.2013 року в частині передачі у власність та оренду позивачам спірної земельної ділянки є незаконною та порушує право власності та процедуру вилучення. Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, який у позові відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги у межах заявлених позовних вимог, колегія суддів знаходить підстави для скасування рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.1, 3, 4 ч.1ст.309 ЦПК України.

Позивачі звернулися до суду 10.02.2015року з позовом до відповідачів про усунення перешкод у проведенні робіт з відновлення цілісності огорожі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, а саме зобов»язати відповідачів демонтувати самовільно встановлену хвіртку в огорожі земельної ділянки та не чинити будь-яких дій по перешкоджанню позивачам у проведенні робіт з відновлення цілісності огорожі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги, позивачами не змінювались, не уточнювались.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про часткове задоволення позову, хоча резолютивна частина рішення відповідає тим вимогам, які були заявлені позивачами.

Непогодження суду з певними доводами та обґрунтуваннями позову можуть слугувати підставою для відмови у позові. Однак суд цього не зробив, резолютивна частина рішення є суперечливою, сприймається не однозначно, що не відповідає вимогам ст.. 214-215 ЦПК та становить порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що сторони є сусідами, їх будинковолодіння є суміжними. Стара назва АДРЕСА_1 Із витребуваної інвентаризаційної справи вбачається, що земельна ділянка між житловими будинками позивачів №21 та відповідачів №19 перебувала у спільному користуванні. Ще у 1950-х роках вхід на територію будинковолодіння відповідачів здійснювався через спірну хвіртку (інвентаризаційна справа №711/12 по АДРЕСА_1).

Будинок №19 було приватизовано відповідачами у 2011році (а.с.52-53) та зареєстровано на праві спільної сумісної власності за ними 19.10.2011року, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав (а.с.55).

Відповідно до зведеного акту вартості будівель і споруд станом на час приватизації до технічної документації включено огорожі і хвіртку (а.с.59), як невід»ємну частину будинковолодіння, що передається у власність громадян.

Відповідно до ст.186 ЦК, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов»язана з нею спільним призначення, є її приналежність.

Однак, судом не враховано цю норму матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Задовольняючи позовні вимоги, фактично повністю, суд першої інстанції, не знайшовши доказів самовільності встановлення хвіртки, однак прийшов до переконання про необхідність її демонтажу та усунення перешкод для проведення робіт позивачами з відновлення цілісності огорожі земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Однак, такі висновки не ґрунтують на дійсних обставинах справи та законі.

Позивачами оформлено право власності не земельну ділянку по АДРЕСА_1 у 2014році, відповідно до свідоцтва про право власності (а.с.44-45).

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.46) на її площі є участки позначені штриховою лінією - обмеженого землекористування для обслуговування суміжних будівель. Це обумовлено тим, що частина межі між земельними ділянками позивачів та відповідачів проходить до лінії стіни житлового будинку №19, який належить відповідачам. Саме такі межі земельних ділянок були погоджені між сторонами перед оформленням права власності на земельні ділянки. Тому відповідачі повинні були розуміти, що приватизовують у власність земельну ділянку із сервітутом, передбаченим законом.

Сервітут - це обмежене право користування землею, яке забезпечує іншому землекористувачеві можливість користування нею з певними обмеженнями, встановленими законом або договором.

До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 №997-V - і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Оскільки межа земельної ділянки проходить по стіні житлового будинку, не залишивши земельної ділянки, необхідної для його обслуговування, у відповідачів як власників цього будинку, виникає право обмеженого користування земельною ділянкою позивачів для обслуговування суміжних будівель.

Ця частина земельної ділянки позивачів, визначена у кадастровому плані під літерами 21-22 площею 0,0023га (а.с.46) розташована у безпосередній близькості до хвіртки, з використанням якої відповідачі мають змогу пройти на суміжна земельну ділянку позивачів для обслуговування власного житлового будинку.

Таким чином, необхідність користування спірною хвірткою обумовлена законодавчо встановленим обов»язком обслуговування власного житлового будинку та утримання його у належному технічному стані.

Відповідно до ст.316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

На підставі ст..319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 395 ЦК у п.2 передбачено види речових прав на чуже майно, зокрема право користування (сервітут). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до ст..396 ЦК, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Поняття користування чужим майном визначено у ст.401 ЦК. Це право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут, відповідно до ст.402 ЦК, може бути встановлений законом.

Таким чином, із системного аналізу зазначених норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, але не були застосовані судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідачів як суміжних землекористувачів та власників нерухомого майна - житлового будинку та інших споруд у будинковолодіння, є законне обмежене право користування земельною ділянкою позивачів для забезпечення виконання обов»язків власника, обслуговування та утримання у належному технічному стані, а саме у межах, встановлених Держземагенством у Львівській області у Кадастровому плані.

Судом першої інстанції допущено неповному з»ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, які є, відповідно до ч.1ст.309 ЦПК, самостійними підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів приймає як обґрунтовані частково, оскільки частина їх стосується незаконності рішення Львівської міської ради про приватизацію позивачами земельної ділянки, а це виходить за межі предмету доказування у цій справі.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, повно та всебічно з»ясувавши обставини справи та застосувавши закон, який регулює спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову повністю.

Керуючись ст.303, п.3ч.1ст.307, ч.1,3,4ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 09 грудня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод та зобов»язання до вчинення дій - відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді: