АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6356/16 Головуючий 1 інст. - Стеганцов С.М.
Справа № 637/655/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: відшкодування шкоди
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» жовтня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» про стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське». В обґрунтування свого позову посилався на те, що він працював начальником транспортного цеху в ЗАТ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське», правонаступником якого є ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське». Зазначив, що постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 11 березня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035 за фактом вчинення посадовими особами ЗАТ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське», передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 19 липня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035 «Д-1» відносно нього, директора ОСОБА_2, головного бухгалтера ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 28 липня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035 відносно нього, головного бухгалтера ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.

Зазначив, що завдану нібито ним злочинними діями шкоду підприємству з нього стягнуто 2500,00 грн. із його заборгованості по заробітній платі. Підставою стягнення цих коштів стала його заява від 22 липня 2004 року, яка написана під тиском співробітника УБОЗ ОСОБА_4 Підставою утримання з нього 2500,00 грн. стала проведена перевірка керівництвом підприємства, відповідно до якої його звинуватили у розтраті майна підприємства, цей збиток було оцінено в 2500,00 грн. Саме на підставі цієї перевірки і було 11 березня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035. В період роботи у відповідача на той час у всіх працівників підприємства періодично виникала заборгованість по заробітній платі, і в нього в тому числі.

Постановою начальника слідчого відділу Шевченківського РВ МВС України у Харківській області від 23 грудня 2010 року кримінальну справу відносно нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, обвинувачених за ч. 3 ст. 190 КК України, закрито за п.2 ст.6., п.2 ст.213 КПК України за недоведеністю та відсутністю складу злочину у їх діях, міру запобіжного заходу щодо них підписка про невиїзд скасовано. Вказав, що вищевказані обставини підтвердженні в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2016 року.

Зазначив, що про закриття кримінальної справи він дізнався із листа № 04/2/4-1220-12 від 27 лютого 2013 року, після чого він звертався до відповідача за поверненням безпідставно утриманих коштів, але до теперішнього часу кошти так і не були повернуті.

Вказав, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування моральної шкоди 93800,00 грн., яка була завдана з інших правових підстав.

Вважав, що з 22 липня 2004 року по теперішній час відповідач безпідставно користується його грошовими коштами, стягнувши їх незаконно та передчасно, не маючи на той час проти нього жодних доказів провини, крім порушення кримінальної справи.

Вказав, що за період з 01 січня 2008 року по 30 червня 2016 року з урахуванням індексу інфляції сума коштів, набута без достатньої правової підстави, складає 7393,57 грн.

Просив стягнути з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» на його користь безпідставно утримані кошти, з урахуванням індексу інфляції, в розмірі 7393,57 грн., стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 7393,57 грн.; стягнуто з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,21 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що акт КРУ в Шевченківському районі за № 75 від 02.07.2004 року є чинним; що 22 липня 2004 року ОСОБА_1 власноруч написав заяву про передачу коштів в рахунок спричинених його діями збитків, а отже з цього часу знав про нібито порушення свого права. Зазначив, що доказів того, що ця заява була написана під тиском позивачем не надано. Підприємство ніколи не утримувало та не утримує безпідставно грошові кошти позивача, а сам факт закриття кримінальної справи не спростовує виявлені в акті перевірки порушення. Вказав, що підприємство пройшло процедуру санації, а отже борги по заробітній платі були погашені в повному обсязі, звільнення позивача відбувалося відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Зазначив, що особисто написана заява від 22 липня 2004 року ОСОБА_1 свідчить про його обізнаність в існуванні спірних правовідносин з моменту написання заяви, однак він їх не оскаржував на протязі одинадцяти років, у зв'язку з чим вважав, що є всі підстави для задоволення заяви представника відповідача про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав пропуску трирічного строку, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності для звернення до суду ОСОБА_1 не пропустив.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 11 березня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035 за фактом вчинення посадовими особами ЗАТ «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське», передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 19 липня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035 «Д-1» відносно директора ОСОБА_2, головного бухгалтера ОСОБА_3, начальника транспортного цеху ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 28 липня 2004 року порушено кримінальну справу № 18040035 відносно головного бухгалтера ОСОБА_3, начальника транспортного цеху ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.

За завдану шкоду ОСОБА_1 за його заявою від 22 липня 2004 року перераховано товариству 2500,00 грн.

Постановою начальника слідчого відділу Шевченківського РВ МВС України у Харківській області від 23 грудня 2010 року кримінальну справу відносно ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, обвинувачених за ч. 3 ст. 190 КК України, закрито за п.2 ст.6., п.2 ст.213 КПК України за недоведеністю та відсутністю складу злочину у їх діях, міру запобіжного заходу щодо них підписка про невиїзд скасовано.

Відповідно до вимог статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Із змісту цієї статті вбачається, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

До відсутності правової підстави коментована стаття відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

Оскільки відпала правова підстава, на якій було переховано товариству 2500,00 грн., ОСОБА_1 мав право на повернення цих коштів, виходячи з вимог статті 1212 ЦК України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався ще у грудні 2010 року, коли було ухвалено постанову. Зазначена постанова є чинною.

Із відповіді прокуратури Харківської області від 27 лютого 2013 року вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неодноразово повідомляли про закриття кримінальної справи щодо них і в цьому листі також міститься відповідь такого ж змісту.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ці факти не спростувала.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 20 червня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, який ухвалою суду від 25 липня 2013 року за заявою їх представника - залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із змісту цієї правової норми вбачається, що така заява повинна заявлятися тільки в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи на аркушах справи № 40, 41 міститься заява про застосування позовної давності.

Частиною 1 статті 265 ЦК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Враховуючи вимоги закону та обставини справи судова колегія вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити з підстав спливу позовної давності.

Оскільки рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Шевченківське» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року - скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії