Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Панька В.Ф., суддів: Фазикош Г.В. і ОСОБА_1,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом у грудні 2015 р. Після збільшення позовних вимог у квітні 2016 р. просила: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 319 375 грн. за борговою розпискою; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 3193,75 грн. за подання позовної заяви та 243,60 грн., за подання заяви про забезпечення позову.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 р. уточнений позов ОСОБА_4 задоволено.

Не погодившись з цим рішення представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 19 липня 2016 р. подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 серпня 2016 р. заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводить про недослідження судом першої інстанції доказів в порядку ст.ст.57-60 ЦПК України, неправильного застосування норм матеріального права, неповного зясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині стягнення заборгованості, недоведеність позивачем тих обставин на які він посилається як на підставу свої вимог. Указує, що ОСОБА_3 не отримував жодних повісток про судові засідання, копію прийнятого по справі рішення, а це призвело до порушення його прав передбачених ст.ст.27,31 ЦПК України, що вплинуло на справедливий розгляд справи. Зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду, оскільки спірні правовідносини між позивачем та відповідачем ґрунтуються на укладеному 17.07.2012 р. договорі позики грошових коштів на суму 15 000 дол. США на строк до 30.12.2012 р., а позивачка звернулася за захистом свого порушеного права більш ніж через три роки після закінчення кінцевого строку щодо виконання основного зобовязання відповідачем. Указує, що для спірних правовідносин слід було застосувати абз.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, як вбачається з матеріалів справи позичальник в установлений строк не повернув грошові кошти, а позикодавець не вимагала повернення грошей у визначений строк. Зазначає, що розписка, яка була складена у цій справі не відповідає вимогам закону, оскільки не дотримано вимог закону щодо письмової форми правочину, підписання його обома сторонами.

В письмових запереченнях ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу, заочне рішення залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу відповідача безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що борг частково було повернуто у сумі 2500 дол. США, таким чином загальна сума заборгованості за борговою розпискою становить 12500 дол. США, що по курсу НБУ станом на 13.04.2016 р. становить 319375 грн. у звязку з чим прийшов до висновку, що саме ця сума підлягає стягненню як боргу відповідача.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення змінити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 17 липня 2012 року ОСОБА_3 була надана розписка (а.с.11) про те, що він отримав від ОСОБА_4 кошти в сумі 15 000 дол. США та зобовязується їх повернути терміном до 30 грудня 2012 р., також в матеріалах справи міститься оригінал такої розписки (а.с.21).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з таких підстав.

Щодо порушення судом першої інстанції прав відповідача і не надіслання йому повісток, копій ухвал.

Як вбачається з матеріалів справи Ужгородським міськрайонним судом надсилався запит начальнику відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Закарпатській області (а.с.15) з метою отримання даних щодо реєстрації ОСОБА_3 28 грудня 2015 р. на адресу суду надійшла відповідь з якої вбачається, що місцем проживання ОСОБА_3 є адреса: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Минай, вул. Жовтнева,16 (а.с.16). Крім того така адреса значиться в договорі про надання правової допомоги (а.с.58-59), а також в апеляційній скарзі, відповідно і всі процесуальні документи судом першої інстанції надсилалися саме на цю адресу, що підтверджується матеріалами наявними в справі.

Відповідачу була надіслана копія ухвали про відкриття провадження по справі та призначення її до розгляду на 27 січня 2016 р. на 11.30 год. (а.с.20), така повернулася до суду 14 січня 2016 р. з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.29), також відповідачу надсилалася повістка по цивільній справі №14677 про розгляд справи 22.03.2016 р. на 10.30 год., яка повернулася до суду 11 березня 2016 р. з відміткою «не проживає» (а.с.27). На судове засідання, яке було відкладено на 13 квітня 2016 р. на 10.00 год. відповідача було повідомлено через пресу (а.с.28), це оголошення було опубліковано в газеті «Новини Закарпаття» № 38 (4503) від 05 квітня 2016 р. (а.с.36). Також, судом першої інстанції було надіслано в порядку ч.3 ст.222 ЦПК України копію заочного рішення від 13 квітня 2016 р. (а.с.42), 20 квітня 2016 р. до Ужгородського міськрайонного суду повернувся конверт з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.44-46).

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції було дотримано вимоги закону щодо належного повідомлення осіб про час та місце розгляду справи, а доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами наявними в справі та не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

Щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

В розписці, яка була надана відповідачем визначено чіткий строк виконання зобовязання 30.12.2012р., тобто з цього моменту розпочалося фактичне порушення прав позивачки, а саме повернення боргу відповідачем. Позивач звернулася до суду у грудні 2015 р. тобто в межах строку позовної давності, підстав для застосування ч.4 ст.267 ЦК України на які посилається відповідач в апеляційній скарзі немає.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин абз.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, а також про невідповідність вимогам закону розписки, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

У розписці, яка міститься в метеріалах справи (а.с.11,22) вказано і дату отримання коштів і строк повернення (30 грудня 2012 р.).

Колегія суддів приходить до висновку, що розписка про отримання грошових коштів містить зобовязання про їх повернення.

Обставини цієї цивільної справи узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за борговою розпискою в розмірі 319375 грн., з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із заяви про збільшення позовних вимог (а.с.32) позивачка мотивує свою заяву тим, що станом на 13.04.2016 р. офіційний курс НБУ змінився 12 500 дол. США складає 319 375 грн., а тому просить стягнути вже таку суму, а не заявлену раніше в позові.

Як видно з матеріалів справи, а саме з журналу судового засідання від 13 квітня 2016 р. (а.с.37-38), представник позивача озвучив клопотання про збільшення позовних вимог, а головуючий суддя приєднав це клопотання до матеріалів справи.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не прийняв заяву про збільшення позовних вимог, порушив процесуальний порядок розгляду такої заяви, позивачем не було належним чином оформлено цю заяву, не було додано копії заяви для відповідача, у звязку з чим суд першої інстанції не повідомив про збільшення позовних вимог відповідача, тим самим порушив його право подати своє заперечення на цю заяву, що призвело до порушення його прав та інтересів як учасника судового процесу.

У звязку з цим колегія суддів приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню, а рішення в цій частині слід змінити.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року змінити.

3. Викласти в такій редакції: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 293 500 (двісті дев'яносто три тисячі п'ятсот) гривень.

4. В решті заочне рішення залишити без змін.

5. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: