АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4214/16 Справа № 206/4846/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

за участю секретаря: Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2014 року по справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з таким позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30 квітня 2011 року близько 18-00 год. в м. Підгороднє на автошляху Дніпропетровськ - Павлоград з вини відповідача ОСОБА_2, який керував автомобілем НОМЕР_1, і не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого був пошкоджений належний ОСОБА_3 автомобіль «Фольксваген Гольф», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ВАТ "УСК "Дженералі Гарант", що підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року, та згідно автотоварознавчого висновку № 51/2011 від 18 червня 2011 року сума завданих володільцю автомобіля «Фольксваген Гольф», д/н НОМЕР_2, збитків становить 39 866,56 грн., з яких відповідач добровільно сплатив 20 000 грн., а 07 червня 2011 року потерпіла повідомила про страховий випадок та 18 липня 2011 року звернулася в МТСБУ, після чого 17 серпня 2011 року на адресу відповідача було направлено листа про добровільне врегулювання спору з потерпілою, який він отримав 23 серпня 2011 року та залишив без відповіді, тобто зазначена шкода в повному обсязі особисто винною особою не була відшкодована потерпілій, тому вона звернулася до позивача з відповідною заявою і він 25 серпня 2011 року здійснив виплату відшкодування в розмірі 19 866,56 грн., у зв'язку з чим просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь сплачену ним суму, витрати за послуги аварійного комісара в розмірі 200 грн., судовий збір в розмірі 243,60 грн. та витрати за юридичні послуги в сумі 1000 грн..

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2014 року у задоволені позовних вимог МТСБУ відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі МТСБУ просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог МТСБУ суд виходив із суперечливості заявлених позивачем обставин і матеріалів справи щодо місця та часу ДТП, характеру і локалізації ушкоджень транспортного засобу, які мають вкрай сумнівний характер.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2011 року о 18.00 годині в м. Підгороднє водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, не вибрав безпечну дистанцію та швидкість руху, в результаті чого допустив зіткнення з належним ОСОБА_3 автомобілем «Фольксваген Гольф», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, що призвело до пошкодження останнього автомобіля.

За звітом № 51/2011 від 18.06.2011 року про визначення вартості матеріального збитку, проведеного приватним підприємцем ОСОБА_5, сума збитків завданих власнику автомобіля Volkswagen Golf, номерний знак НОМЕР_2, становить 39 866,56 грн..

Вина відповідача ОСОБА_2 у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року.

Оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, 06 червня 2011 року ОСОБА_3, яка є власником автомобілю «Фольксваген Гольф» д/н НОМЕР_2, повідомила МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду та 18 липня 2011 року звернулася до нього з заявою про відшкодування шкоди заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу в розмірі 40 466,56 грн. згідно висновку автотоварознавчого дослідження, в тому числі, 600 грн. на оплату експертизи, зазначивши про отримання від ОСОБА_2 20 000 грн..

У зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. а п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач на підставі наказу № 2193 від 23 серпня 2011 року, здійснив виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 19 866, 56 грн. за шкоду, заподіяну в результаті пошкодження її транспортного засобу, що підтверджується копією наказу та платіжного доручення № 3669 від 25 серпня 2011 року.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відповідно до презумпції завдавача шкоди не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини, на що суд уваги не звернув та невірно застосували норму права, яка перерозподіляє тягар доказування у цій категорії справ та у зазначених правовідносинах.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, у порушення зазначених норм суд прийшов до передчасного висновку про не доведеність заподіяння зазначенихзвітом № 51/2011 від 18.06.2011 року пошкодженнь автомобіля потерпілої внаслідок винних дій відповідача, оскільки без належних правових підстав не врахував надані позивачем докази й те, що вина відповідача в заподіянні зазначеної в позові шкоди може встановлюватись не тільки виключно звітом про визначення вартості матеріального збитку та протоколом (актом) огляду транспортного засобу, а і висновком експерта, який повинен оцінюватись судом разом з іншими доказами у справі.

Проте, відповідачем ніяких клопотань у суді про призначення відповідної експертизи для встановлення дійсних пошкоджень, які були спричинені автомобілю ОСОБА_3 при ДТП 30.04.2011 року, усунення протиріч щодо локалізації і характеру ушкоджень цього автомобіля, зазначених в протоколі огляду та перевірки технічного стану від 29.05.2011 року, а також у висновку № 51/2011 від 18.06.2011 року і в протоколі огляду від 03.06.2011 року, не заявлялося при тому, що судом роз'яснювались сторонам положення ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, про розгляд судом цивільних справ в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Також суд не дав належної правової оцінки постанові Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року про те, що ДТП відбулось з вини відповідача 30.04.2011 рокув м. Підгороднє, яка спростовує висновок суду щодо суперечливості наданих позивачем матеріалів про час і місце ДТП.

Крім того, сторонами не заперечувався сам факт ДТП 30.04.2011 року, а спір виник стосовно розміру завданої шкоди, однак відповідачем не надано жодних доказів відсутності його вини у завданні саме у такому розмірі шкоди позивачу, як заявлено в позові, що є його обов'язком згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. 1166 ЦК України.

Суд в порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначені вище положення закону і обставини справи уваги не звернув та не врахував, що за відсутності преюдиційного доказу вини відповідача, його заперечення щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), та дійшов передчасного висновку про відсутність вини відповідача у завданні позивачу вказаної в позові майнової шкоди.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що вимоги МТСБУ в частині стягнення з відповідача коштів в розмірі понесених витрат в сумі 19 866,56 грн. обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які відповідачем ніякими своїми доказами не спростовані, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми виплаченого останнім страхового відшкодження і документально підтвердженогосудового збору у розмірі 365,40 грн. (243,60+121,80) відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» і виходячи з понесених ним витрат у судах першої та апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених його позовних вимог (а.с. 1, 92).

Разом з тим, безпідставні вимоги позивача в частині стягнення витрат за послуги аварійного комісара в розмірі 200 грн., оскільки ці витрати не віднесені до фактичних витрат, що були сплачені потерпілому, а є наслідком виконаних робіт.

Не підлягають задоволенню і вимоги МТСБУ в частині витрат за юридичні послуги в розмірі 1 000 грн. з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору .

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу, але разом з цим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", відповідно до ст. 1 якого граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року " Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Проте, в матеріалах справи відсутні розрахунок витрат на правову допомогу і докази про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги по справі.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2014 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 19 866 грн. (дев'ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень) 56 коп. та судовий збір в розмірі 365 (триста шістдесят п'ять гривень) грн. 40коп..

В іншій часині заявлених вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: