Справа №2/359/2836/2016

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Саган В.М.,

при секретарі Степаненко А.О.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про зняття арешту,-

встановив:

23.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив суд зняти арешт з його майна, що було накладено Постановою відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції № б/н від 17.09.2008 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-338 від 18.06.2007 року виданого Шепетівським районним судом.

Свої вимоги мотивує тим, що він з червня 2014 року є власником земельної ділянки площею 0,10 га., що знаходиться у м. Бориспіль, провулок Декабристів, 26, кадастровий номер :02:003:0187. З метою відчуження вказаної земельної ділянки він звернувся до нотаріуса, яким було встановлено, що на підставі постанови державного виконавця ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції № б/н від 17.09.2008 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-338 від 18.06.2007 року виданого Шепетівським районним судом, на його майно було накладено арешт. З огляду на ці обставини, він звернувся до ОСОБА_2 районного відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, з заявою про звільнення майна з під арешту. Однак йому повідомили, що на виконанні у відділі будь-яких відкритих виконавчих проваджень щодо стягнень з нього, не має. Крім того, іншим листом ВДВС, повідомило про відсутність можливостей зняття арешту, оскільки вказане виконавче провадження було завершено ще 04.10.2013 року. Дана обставина позбавляє його належним чином та в повному обсязі розпоряджатись своїм майном, з огляду на це він і звернувся до суду.

В судове засідання позивач не зявився, проте надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити справу розглянути у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про отримання виклику до суду. Заперечень щодо позовних вимог не надходило.

Суд, дослідив, проаналізував та оцінив всі зібрані по справі докази у їх сукупності виходячи з їх допустимості, та прийшов до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 23004545 від 14.06.2014 року позивач ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,10 га, що знаходиться у м. Бориспіль, провулок Декабристів, 26, кадастровий номер :02:003:0187 ( а.с.8).

З даних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та її обтяжень №23994655 від 14.06.2014 року (а.с.9) слідує, що на вказану земельну ділянку існує обтяження у вигляді арешту, накладеного підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: б/н виданий 17.09.2008 відділом державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції.

З метою зняття наявного арешту, позивач звернувся з відповідною заявою до ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції у Тернопільській області.

Довідкою №595 від 16.05.2016 року ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції у Тернопільській області (а.с.7) повідомило, що відкритих виконавчих проваджень у відділі, щодо стягнень з позивача не перебуває.

За відповідними розясненнями, 12.10.2016 року позивач звернувся до Головного управління юстиції в Тернопільській області.

Листом №Д-428/3.1-09-35 від 10.11.2016 року Головне управління юстиції в Тернопільській області (а.с.10-11), повідомило позивачу, що на виконанні ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-338 виданого 18.06.2007 року Шепетівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10585,32 грн. та на користь ОСОБА_4 43285,70 грн. З метою виконання вказаного виконавчого листа, державним виконавцем в ході виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника. 04.10.2013 року вказане виконавче провадження завершене на підставі п.2.ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Повторно на виконання виконавчий лист не надходив. З цих підстав позивачу було відмовлено у знятті арешту та рекомендовано звернутись до суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-ХІV, редакція якого діяла на момент спірних правовідносин (далі Закон).

Статтею 1 Закону, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 55 Закону у редакції, чинній на момент винесення постанови, передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

- винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження;

- винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Арешт застосовується:

1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації;

2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника;

3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Статтею 50 Закону у чинній редакції встановлено наслідки завершення виконавчого провадження.

Згідно з ч.ч. 1,2 вказаної норми, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби), офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Судом встановлено, що при винесенні постанови про завершення виконавчого провадження, державним виконавцем питання щодо зняття арешту вирішено не було.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.ст. 319 - 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08.76 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» «за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Аналогічна позиція щодо належних відповідачів при розгляді позовів про зняття арешту (боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт) викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» в п. 16.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи вищенаведене та ту обставину, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-338 від 18.06.2007 року виданого Шепетівським районним судом завершене, на даний час на виконанні не перебуває, при цьому державним виконавцем під час винесення постанови про його завершення питання про зняття арешту не вирішено, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки наявність арешту на майно позивача позбавляє його в повному обсязі реалізувати свої передбачені законом права на вільне володіння та розпорядження особистим майном, а підстави для арешту майна боржника відпали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,10,11,60,208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про зняття арешту задовольнити.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), який було накладено Постановою про відкриття виконавчого провадження відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції № б/н від 17.09.2008 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-338 від 18.06.2007 року виданого Шепетівським районним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, в разі якщо сторона по справі не була присутня при оголошенні рішення, то 10 днів з моменту отримання його копії.

Суддя Саган В.М.