Провадження №2/485/263/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Устіченка К.І.

при секретарі Коренець Н.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 м.Снігурівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною частковою власністю та визначення часток у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В заяві зазначила, що є власником житлового будинку №43 по вул.Восточній в м.Снігурівка Миколаївської області. 24 жовтня 1996 року у вказаному житловому будинку був зареєстрований, як члені сім'ї, колишній співмешканець ОСОБА_3 Відповідач проживав у вказаному житловому будинку до 2000 року. На теперішній час у вказаному житловому будинку не проживає, на її вимогу про зняття з реєстраційного обліку не реагує. Вона, як власник житлового будинку, не може розпоряджатися майном, а тому просила суд, у порядку ч.2 ст.405 ЦК України, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

07 червня 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому зазначив, що з 1986 року по 2006 рік він перебував у фактичних шлюбних стосунках та проживав разом ОСОБА_1 у житловому будинку №43 по вул.Восточній в м.Снігурівка, який вони придбали за час сумісного проживання. На підставі положень ст.ст.60,69,70,74 СК України просив суд визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю та визнати за ним і ОСОБА_1 право власності по ? частині на вказаний житловий будинок.

Ухвалою суду від 08 червня 2016 року вказана зустрічна позовна заява об'єднана з первісним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свої вимоги підтримала повністю, а позов ОСОБА_3 не визнала. Суду пояснила, що з літа 1989 року вона зійшлася з ОСОБА_3 і стала проживати разом з ним у житловому будинку №43 по вул.Восточній в м.Снігурівка Миколаївської області, який був наданий їй та її першому чоловіку радгоспом «Рассвет» як молодим спеціалістам. За вказаний житловий будинок з її заробітної плати протягом 1989-1992 років утримувалися кошти, а 06 жовтня 1992 року на її ім'я видано свідоцтво про право особистої власності на вказаний житловий будинок. Відповідач будь-якої участі у придбанні вказаного майна не приймав, а 2004 році припинив з нею сімейні стосунки, став проживати з іншою жінкою та виїхав із житлового будинку. Просила суд її позовні вимоги задовільнити, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, а свій позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що з кінця 80-х років став проживати разом з ОСОБА_1 у спірному житловому будинку та був зареєстрований у ньому. Вони проживали як чоловік і дружина, вели спільне господарство та у 1992 році у радгоспі «Рассвет» викупили спірний житловий будинок. Пізніше вказаний житловий будинок згорів, вони його відремонтували, але приблизно 2004-2005 роках він став проживати з іншою жінкою і виїхав з вказаного житлового будинку та став проживати в інших місцях, а на теперішній час мешкає в с.Василівка Снігурівського району Миколаївської області у своєї сестри. Просив суд визнати вказаний житловий будинок їх спільним сумісним майном та визнати за ним і ОСОБА_1 право власності на ? частку за кожним.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку №43 по вул.Восточній в м.Снігурівка Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, копією технічного паспорта (а.с.5-8).

Як член сім'ї власника вказаного житлового будинку, в ньому був зареєстрований 07 липня 1992 року ОСОБА_3 Вказане підтверджується копією будинкової книги (а.с.9-10), копією паспорта ОСОБА_3 (а.с.24-25).

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у судовому засіданні підтвердили, що сторони приблизно з 1989 року по 2003 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом у спірному житловому будинку, вели спільне господарство, потім припинили сімейні стосунки і ОСОБА_3 виїхав з вказаного житлового будинку і не проживає в ньому більше десяти років.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що з літа 2004 року стала проживати однією сім'єю з ОСОБА_3, спочатку вони мешкали у житловому будинку позивачки, пізніше переїхали у житловий будинок по вул.Щорса в м.Снігурівка, який винаймали, а з 01 квітня 2005 року в с.Василівка Снігурівського району, де відповідач мешкає і по теперішній час. У травні 2011 року вони припинили сімейні стосунки і відповідач перейшов проживати до своєї сестри ОСОБА_10

Вказані та інші свідки, допитані під час розгляду цивільної справи, підтвердили у суді також ту обставину, що під час сумісного проживання сторін в житловому будинку, в якому вони проживали, була пожежа та згорів дах, який було відремонтовано за участю мешканців вулиці, радгоспу «Рассвет» та сторін у даній справі.

Факт непроживання відповідача у житловому будинку довгий час також підтверджується актом депутата Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області ОСОБА_12 (а.с.12) та її показаннями у суді, про те що, на теперішній час ОСОБА_3 мешкає в с.Василівка Снігурівського району Миколаївської області, що також підтверджується довідками Василівської сільської ради (а.с.13) та довідкою №1173 від 17 червня 2016 року.

Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_1

Положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення правовідносин, не передбачає право на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Доказів того, що ОСОБА_3 приймав участь у його придбанні, а також що вказане майно істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок його трудових або грошових затрат відповідачем не надано і судом не встановлено.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, а тому у даному випадку не може бути застосований до правовідносин, які виникли між сторонами.

За такого, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на законі, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи і підлягають задоволенню, а позовні вимоги відповідача не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, а тому суд відмовляє йому у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.3,15,57,60,208,209,213 215,218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити повністю.

ОСОБА_3 визнати таким, що втратив право користування житловим будинком №43 по вул.Восточній в м.Снігурівка Миколаївської області.

ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною частковою власністю та визначення часток у спільній частковій власності - відмовити за безпідставністю заявлених вимог.

На рішення суду першої інстанції сторонами може бути подано апеляційну скаргу в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Снігурівський районний суд протягом десяти днів з моменту ознайомлення з повним текстом рішення.

СУДДЯ