Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 22 лютого 2006 року у розмірі 21 079,98 грн та судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року,позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 079,98 грн та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 22 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту шляхом написання позичальником заяви, яка разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, тарифами складає договір про надання банківських послуг. За умовами цього договору відповідач отримав кредит у розмірі 1 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитними коштами. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, який згідно із Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною картою, вказується на ній.

Строк дії карти, виданої ОСОБА_4 при укладенні кредитного договору, закінчився 31 березня 2013 року.

Починаючи з 22 серпня 2012 року відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту.

Судами встановлено, що у період з 13 квітня 2006 року до 17 червня 2009 року відповідач активно користувався карткою: відбувались банківські операції зі зняття готівки і поповнення рахунку.

Колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано задовольнили позовні вимоги банку з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Так, судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором у нього станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 21 079,98 грн, з яких: 4 400 грн - заборгованість за кредитом; 15 199,98 грн - проценти за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 980 грн - штраф (процентна складова).

На підставі вказаного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, оскільки не спростовують встановлені судами обставини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про задоволення позову.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур