Справа № 306/2013/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Панька В.Ф.,

суддів - Ігнатюка Б.Ю., Мацунича М.В.,

при секретарі - Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 20 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Солом»янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 серпня 2000 року між сторонами був укладений шлюб, від якого народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2001 році з ініціативи позивача шлюб був розірваний. Син залишився повністю на утриманні позивачки, відповідач не сплачував аліментів на утримання малолітнього сина, не брав участі у його вихованні протягом п»яти років та взагалі не бачив сина протягом цього часу. В 2006 році відповідач раптово заявив про себе, попросив вибачення і позивачка повіривши його обіцянкам, що він виправиться і стане хорошим чоловіком для неї та турботливим батьком для спільного сина вирішила повторно укласти з ним шлюб. За час перебування у повторному шлюбі у подружжя народилося ще двоє дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. За рішенням Свалявського районного суду від 09 грудня 2003 року шлюб було розірвано, місце проживання дітей визначено разом з позивачем. 14.12.2013 року відповідач залишившись вдома разом з сином ОСОБА_5, наніс йому тілесні ушкодження та вигнав з дому. Позивач маючи обгрунтовані побоювання щодо можливої неправомірної поведінки відповідача по відношенню до себе та дітей, змушена була терміново виїжджати до м. Києва з дітьми та 28 грудня 2013 року виїхала з будинку відповідача. З цього часу відповідач не виявив ані намірів, ані бажання побачитися з дітьми, жодного разу не навідував їх, хоча знає про місце проживання дітей в місті Києві. Жодних перешкод у спілкуванні відповідача з дітьми позивач не влаштовує. Крім того, менший син сторін ОСОБА_4 потребує постійного лікування та реабілітації, оскільки хворіє ДЦП. Відповідач виплачує аліменти невчасно, не в повному обсязі, виплачених ним коштів взагалі не вистачає на утримання трьох малолітніх дітей. Також відповідач перешкоджає розвитку дітей, не надає згоду на їх виїзд за кордон. Оскільки відповідач не виконує обов»язків по вихованню дітей, не піклується про їх життя та здоров»я, не дбає про їх фізичний та моральний розвиток, не забезпечує дітей матеріально, а також вчинив злочин щодо дитини, тому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Свалявського районного суду від 20 березня 2015 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -служба у справах дітей Солом»янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовлено; попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3; покладено на орган опіки та піклування Солом»янської районної в місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов»язків відносно дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_1 не погодилась з цим рішенням, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріально та процесуального права. Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до твердження того, що: позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав на підставі п.2, п.6 ч.1 ст. 164 СК України, відповідач був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, зокрема в умисному нанесенні сину ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень згідно висновку Свалявського районного суду від 09.09.2014 року; відповідач на підтвердження своїх заперечень не надав ані одного доказу, який би міг свідчити про належне виконання ним своїх батьківських обов'язків; станом на теперішній час, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів понад 35 тис. грн.., однак суд першої інстанції не вбачає в цьому порушення прав дітей, оскільки керується словами представника відповідача про «безмежну любов до дітей». Однак, зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного. Судом першої інстанції встановлено, що що сторони є батьками дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Після розірвання шлюбу (09.12.2013 року) сторони проживають окремо, позивач з дітьми у м. Києві, відповідач у м. Сваляві. Діти: ОСОБА_4 з 04.09.2014 року навчається та виховується в СШДС І ступеня «Золотий ключик», з характеристики цього закладу вбачається, що вихованням дитини займається мати, яка створює всі необхідні умови для розвитку дитини, приймає активну участь у конкурсах дитячого садка, батько дитини за період перебування дитини у садочку не цікавився дитиною взагалі, батьківські збори не відвідував, з вихователями не спілкувався; ОСОБА_3 з 04.09.2014 року навчається та виховується в СШДС І ступеня «Золотий ключик», з характеристики цього закладу вбачається, що батько дитини за період перебування дитини у садочку не цікавився успіхами доньки; ОСОБА_6 навчається у спеціалізованій школі № 43 «Грааль» з лютого 2014 року, з характеристики даного навчального закладу вбачається, що батько дитини за період навчання не цікавився успіхами сина, батьківські збори не відвідував, з класним керівником та вчителями не спілкувався. Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 07.02.2014 року встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні насильства у сім»ї у відношенні до своєї жінки ОСОБА_1 Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 вересня 2014 року визнано ОСОБА_2 винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, згідно якого останній 14.12.2013 року наніс малолітньому сину ОСОБА_6 один удар долонею правої руки в обличчя, внасліок чого дитина отримала легке тілесне ушкодження у вигляді садна перенісся, яке згідно висновку судово-медичного експерта кваліфікується як легке тілесне ушкодження, як таке, що не потягло за собою короткочасного розладу здоров»я чи незначної стійкої втрати працездатності. Згідно висновку психологічного обстеження, затвердженого директором міського центру дитини служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради 13.10.2015 року: ОСОБА_6 має емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, постійне бажання допомогти та підтримати, на батька хлопчик ображений через його негативне ставлення до матері та знецінювання і неповагу до нього, це підтверджується наступними висловлюваннями «батько обзивав мене, кричав та принижував мене», хлопець зауважив, що батько у їх родині є, про те він не цікавиться дітьми, уникає спілкування з ними та відношення до родини у нього байдуже, на даний час у ОСОБА_6 відношення до батька байдуже «коли я літом був у Сваляві мені байдуже де він, я з ним не хочу говорити»; ОСОБА_3 має міцну емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, постійне бажання бути поруч, до батька у дівчинки відношення нейтральне, ОСОБА_3 його витісняє з родинного оточення, а якщо і згадує, то «я за ним не скучаю, ... він кричав на маму і ОСОБА_6»; ОСОБА_4 має емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, з нею поруч дитина врівноважена та захищена, при нагадуванні про батька хлопчик не розуміє змісту запитання, порівнюючи батька з дідусем, тому, що образ батька у дитини не сформований (зважаючи на ранній вік дитини). З доданого до висновку протокола № 1 від 01.10.2015 року телефонної розмови з батьком ОСОБА_2 вбачається, що останній повідомив, що на даний час проживає в м. Свалява і досить часто від»їздить по роботі за кордон, при необхідності готовий приїхати до Центру на консультацію, дуже сумує за дітьми, бажає з ними спілкуватись та зустрічатись, проте колишня дружина не дозволяє приїжджати до дітей та бачитись з ними; батько під час бесіди був надто схвильованим, розумівся у складності ситуації, постійно повторював, що дітей дуже любить і не дасть згоди дружині забрати у нього дітей назавжди. Згідно висновку органу опіки та піклування Солом»янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.11.2005 року, вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи відповідач працює директором ТОВ «Спектр-К», частково сплачує аліменти на утримання дітей, в 2015 році на день народження доньці ОСОБА_3 надіслав 15000,00 грн., на день народження сину ОСОБА_7 8000,00 грн. (а.с. 59), сину ОСОБА_5 на день народження подарував мобільний телефон за 8000,00 грн., що визнано у судовому засіданні представниками сторін. Так, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків складається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'ясненнями, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно пливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення , суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15.16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дітей, ставлення відповідача до дітей, його бажання виконувати батьківські обов'язки по відношенню до дітей, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Суд першої інстанції обґрунтовано визнав висновок органу опіки та піклування Солом»янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.11.2005 року таким, що зроблено без достатнього з'ясування всіх обставин, недостатньо обґрунтованим та мотивованим. При вирішення спору, суд першої інстанції вірно вважав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, взявши до уваги представлені сторонами докази в їх сукупності, які свідчить про наявність у ОСОБА_2 бажання виконувати свої батьківські обов'язки.

Твердження апелянтки про те, що суд 1-ї інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ї інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення. Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

2. Рішення Свалявського районного суду від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :