У Х В А Л А

Іменем України

01 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Джуги С.Д., Готри Т.Ю.

за участю секретаря Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі по тексту - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 07.04.2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником кого є ПАТ «ОТП Банк») та ФОП ОСОБА_6 укладено кредитний договір №СМ-800/006/2006, відповідно до якого остання отримала кредит на суму 400 000 доларів США.

В забезпечення даного зобов'язання, 07.04.2006 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Договір поруки №SME-SR-800/032/2006.

Внаслідок невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 3 645 370,95 грн., яку і просив стягнути солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року даний позов задоволено.

На вказане рішення ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначає, що матеріали справи не містять доказів видачі їх кредитних коштів. Також вважає, що суд повинен був закрити провадження по справі в частині вимог до ФОП ОСОБА_2, оскільки такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому посилається на Постанову ВСУ №6-1965цс15 від 17.02.2016 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 07.04.2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником кого є ПАТ «ОТП Банк») та ФОП ОСОБА_2 укладено кредитний договір №СМ-800/006/2006, відповідно до якого остання отримала кредит на суму 400 000 доларів США під 12% річних з кінцевим терміном погашення 07.04.2013 року (а.с.8-11).

В забезпечення даного зобов'язання, 07.04.2006 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Договір поруки №SME-SR-800/032/2006 (а.с.22, 23).

01.04.2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, яким зокрема збільшено відсоткову ставку до 14%; 25.12.2009 року ПАТ «ОТП Банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, яким зокрема збільшено відсоткову ставку до 14,3% та дату остаточного повернення кредиту до 07.10.2016 року (а.с.13-15); 21.06.2013 року ПАТ «ОТП Банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено додатковий договір №3 до кредитного договору,я ким зокрема збільшено відсоткову ставку до 14,4% (а.с.16-18); 26.05.2014 року ПАТ «ОТП Банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено додатковий договір №4 до кредитного договору, яким зменшено відсоткову ставу до 12,5% на період з 26.05.2014 по 24.10.2014 року, а також досягнуто згоди щодо реструктуризації заборгованості (а.с.19-21).

Також між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено три додаткові договори до договору поруки від 25.12.2009 року, від 21.06.2013 року та від 26.05.2014 року (а.с.24-28). В кожному з цих додаткових договорів визначено, що Кредитний договір, в забезпечення якого укладена порука, є договір №СМ-800/006/2006 від 07.04.2006 року з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками.

Аналізуючи всі вищевказані договори, колегія вважає, що в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 559 ЦК України, для припинення поруки. Зокрема, додатковим договором №2 до кредитного договору змінено остаточного повернення кредиту до 07.10.2016 року, а відтак шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя не пропущено. Також підписавши додатковий договір №3 до договору поруки від 26.05.2014 року поручитель дав згоду на всі існуючі на той момент зміни, доповнення та додатки до кредитного договору, тобто на всі зміни внесені чотирма вищевказаними додатковими договорами до кредитного договору, якими збільшено обсяг відповідальності боржника. Таким чином, підстав, передбачених ст. 559 ЦК України, для відмови в позові до поручителя немає.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, загальна заборгованість ФОП ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 28.08.2015 року становить 171 007,18 доларів США, що еквівалентно 3 645 370,95 грн. (а.с.29). Правильність розрахунку ніким не оспорюєтсья.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, так як він ґрунтується на матеріалах справи.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта на відсутність доказів видачі ОСОБА_2 кредитних коштів, оскільки п.2.2 Додаткового договору №4 до кредитного договору від 26.05.2014 року сторони домовилися провести реструктуризацію заборгованості, яка на той момент складалася з простроченого кредиту в сумі 7880,08 доларів США та прострочених відсотків 3021,83 доларів США. Підписавши даний додатковий договір, ОСОБА_2 визнала наявність у неї вказаної простроченої заборгованості, що в свою чергу свідчить про визнання нею факту отримання кредитних коштів в розмірі вказаному в основному кредитному договорі.

Також підлягає відхиленню й посилання апелянта на необхідність закриття провадження в частині вимог до ФОП ОСОБА_2 зважаючи на наступне.

В п.2 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15-16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта на Постанову ВСУ від 17.02.2016 року №6-1965цс15, так як обставини даної справи не є однаковими.

Зокрема з тексту вказаної Постанови ВСУ слідує, що по справі №6-1965цс15 Банком (юридична особа) пред'явлено позов до Боржника (юридична особа) та поручителя (фізична особа) про солідарне стягнення з них заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання умов кредитного договору укладеного між Банком та Боржником (двома юридичними особами).

Рішенням суду (яке переглядалося Верховним Судом України, і яке набрало законної сили) відмовлено у задоволенні позову до поручителя (фізичної особи) та стягнуто заборгованість виключно з Боржника (юридичної особи). Внаслідок такої відмови в позові до поручителя фізичної особи, судом фактично вирішено спір, що виник з кредитного зобов'язання, сторонами якого є дві юридичні особи. У зв'язку з наведеним ВСУ і закрив провадження в частині вимог банку до юридичної особи.

По справі яка розглядається наразі, судом не відмовлялося в позові до поручителя фізичної особи, а відтак обставини даної справи та справи №6-1965цс15 не є однаковими, у зв'язку з чим вищевказана Постанова не має ознак обов'язковості.

Виходячи з встановленого ст.543 ЦК України солідарного обов'язку боржника та поручителя, така вимоги є взаємопов'язаними та нерозривними.

При цьому зазначення в ч.1 ст. 543 ЦК України, що кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо - не свідчить можливість окремого розгляду. Даною нормою лише надано кредитору право вибору: звертися до кожного з боржників окремо чи до всіх разом (з вимогою про солідарне стягнення заборгованості). ПАТ «ОТП Банк» скористався наданим йому правом та звернувся в даному випадку саме з вимогою про солідарне стягнення заборгованості, і саме така вимога розглядається судом. З результатами розгляду такої вимоги можливе ухвалення рішення про солідарне стягнення заборгованості, що свідчить про нерозривність таких вимог та необхідність їх розгляду в одному провадженні. Зважаючи на те, що однією із сторін такого провадження є фізична особа, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді