Справа № 360/2629/14-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/2441/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Даценко Л.М.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 08 лютого 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання нечинною постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, -

в с т а н о в и л а:

12.01.2016 року заявник звернувся до суду із скаргою, посилаючись на те, що на виконанні у старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва ОСОБА_3 знаходиться виконавчий лист № 360/2629/14-ц, виданий 10 серпня 2015 року Бородянським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3653,10 грн. (виконавче провадження № 48509988).

14 грудня 2015 року вказаним держвиконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Вказану постанову боржник просить визнати неправомірною з тих підстав, що у виконавчому документі у мотивувальній частині не зазначено, що у встановлений державним виконавцем строк виконання рішення суду не виконано.

Також у постанові не наведено жодних фактичних підтверджень невиконання боржником своїх обовязків, або фактів ухиляння боржника від виконання рішення суду, а сама постанова не містить відомостей про майно, яке підлягає арешту, тобто невідомо, чи є взагалі майно у боржника.

При цьому боржник зазначає, що з урахуванням його майнового стану виконати рішення суду можливо лише з розстрочкою платежу в звязку з чим просив зобовязати держвиконавця виконати рішення суду методом відрахування 20% заробітної плати, яка йому нараховується без стягнення будь-яких виконавчих зборів та інших штрафних санкцій.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 08 лютого 2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі в звязку з порушення норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати і його скаргу задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі виконавчого листа № 360/2629/14-ц Бородянського районного суду від 10 серпня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесених судових витрат в сумі 3653,10 грн., старшим державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві 26 серпня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48509988.

У встановлений законом семиденний строк рішення суду добровільно не виконано.

02 вересня 2015 року ОСОБА_2 подав до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві заяву про розстрочку виконання рішення суду.

07 вересня 2015 року від боржника до ВДВС надійшло повідомлення про те, що він звернувся до Бородянського районного суду Київської області із заявою про розстрочку виконання рішення суду.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року у задоволенні заяви боржника про розстрочку виконання рішення суду відмовлено.

02 грудня 2015 року старший державний виконавець ВДВС Шевченківського РУЮ виніс три постанови про стягнення з ОСОБА_2: виконавчого збору у розмірі 365,31 грн., витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій в сумі 100,00 грн. та звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

03 грудня 2015 року Ухвалою Апеляційного суду Київської області ухвала Бородянського районного суду Київської області залишена без змін.

За заявою стягувача від 09.12.2015 року постановою держвиконавця від 14 грудня 2015 року накладено арешт на все майно боржника у межах суми стягнення.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд виходив з того, що оскільки рішення суду добровільно не виконано, державний виконавець приймаючи оскаржувану постанову діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України Про виконавче провадження .

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки таке право держвиконавця передбачено статтею 25 Закону України Про виконавче провадження, якою встановлено, що у постанові про відкриття провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з матеріалів справи арешт накладений за заявою стягувача.

Добровільно рішення суду не виконано.

Згідно ст. 57 цього Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що постанова про арешт майна боржника винесена неправомірно.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що вказана постанова не містить у мотивувальній частині відомостей про те, що у встановлений державним виконавцем строк виконання рішення суду не виконано, що в ній не наведено жодних фактичних підтверджень вевиконання боржником своїх обовязків, або фактів ухиляння боржника від виконання рішення суду. Також постанова не містить відомостей про майно, яке підлягає арешту, тобто невідомо, чи є взагалі майно у боржника. Проте такі обставини не є підставами для визнання постанови про арешт неправомірною.

Також вбачається, що 02.12.2015 року держвиконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, згідно якої постановлено здійснювати відрахування з доходів боржника у розмірі 20 %.

Боржник вважає, що вказаних відрахувань достатньо для виконання рішення суду з розстрочкою платежу у вказаний спосіб в звязку з цим також постанова про накладення арешту є неправомірною.

Проте погодитись з такими доводами апеляційної скарги неможна, оскільки згідно ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії в звязку з чим він не обмежений у визначені і декількох способів забезпечення виконання рішення здійснення виконавчого провадженняу визначені законом строки.

З цих підстав не підлягає задоволенню і вимога про зобовязання держвиконавця обмежитись лише вказаним боржником способом виконання рішення, оскільки рішення має бути виконано реально у визначені законом строки. Також неможливо і зобовязати держвиконавця вчинити дію, яка ним вже вчинена, так як останнім вже винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Посилання у скарзі на те, що постанова про відкриття провадження є недійсною через те, що в постанові в ній зазначений неналежний стягувач є необгрунтовані, оскільки у цій постанові зазначений належний стягувач, а місце має лише технічна помилка щодо його дати народження. Постанова про відкриття виконавчого провадження не оскаржена і є чинною.

За таких обставин апеляційна скарга як необгрунтована підляггає відхиленню.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути предметом розгляду в апеляційній інстанції, оскільки вони не були предметом дослідження у суді першої інстанції, а згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляц ійної скарги та вимог, заялених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 25, 28 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у цей семиденний строк для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом

Згідно ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 36 цього Закону за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою розстрочку його виконання.

Питання про розстрочку виконання вирішується судом.

Статею 41 Закону встановлено, що витратами виконавчого провадження є - витрати органів державної виконавчої служби повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва ОСОБА_3 знаходиться виконавчий лист № 360/2629/14-ц, виданий 10 серпня 2015 року Бородянським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3653,10 грн. (виконавче провадження № 48509988).

Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 26.08.2015 року, якою вказано про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови і цей строк сплив 02.09.2015 року.

У вказаний строк боржник документального підтвердження виконання рішення не надав.

Аналіз вказаних вище норм законодавства дає підстави для висновку, що ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення є підставою для примусового виконання цього рішення шляхом вчинення процесуальних дій відповідно до цього Закону із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Наявність заяви про розстрочку виконання рішення як в Державній виконавчій службі, так і суді до вирішення її судом по суті не перешкоджає здійсненню виконавчого провадження, і не звільняю від обовязку держвиконавця протягом цього часу вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За таких обставин в цій частині висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки держвиконавець приймаючи оскаржувані постанови діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України Про виконавче провадження.

При цьому постанова про відкриття виконавчого провадження не оскаржена і є чинною тому такі доводи апеляційної скарги про те, що боржник цієї постанови не отримував на висновки суду не впливають, оскільки останній лише констатує факт неотримання постанови про відкриття провадження, проте не оскаржує в звязку з цим неправомірних дій держвиконавця та не оскаржує саму постанову про відкриття провадження.

Не впливають на висновки суду і доводи апеляційної скарги про те, що у мотивувальній частині ухвали одночасно вказано про розстрочку і відстрочення виконання рішення, оскільки в зазначеній частині відстрочення допущено технічну описку.

Також вбачається, що постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва ОСОБА_3 від 02.12.2015 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 02.12.2015 року.

Боржник вважає, що такі дії держвиконавця є неправомірними.

Проте, статтею 68 Закону України Про виконавче провадження передбачено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

Оскільки під час проведення виконавчих дій держвиконавцем встановлено, що у боржника відсутні кошти на рахунках у банках чи інших фінансових установах, за рахунок яких можна виконати рішення суду, але він працює в ТОВ Пуфетто, такі дії держвиконавця про звернення стягнення на заробітну плату не суперечать Закону, як і направлення цієї постанови до ТОВ Пуфетто, як до відповідальної особи виконання даної постанови.

Посилання на те, що постанова про стягнення на заробітну плату мала бути винесена у день відкриття виконавчого провадження є необгрунтованими, оскільки стягнення на заробітну плату є способом примусового виконання рішення, яка виноситься, у разі необхідності, після спливу строку на добровільне виконання рішення суду та за наявності встановлення обставин, передбачених ст. 68 Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що у виконавчих документах невірно вказаний рік народження боржника також неприймаються до уваги, оскільки це є опискою, яка від відповідальності боржника не звільняє і не впливає з цих підстав на неправомірність винесених після цього держвиконавцем постанов.

Враховуючи викладене підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді