Справа № 170/318/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сушик Н.В.
Провадження № 22-ц/773/1530/16 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представника позивача - Місюри І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шацького районного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обгрунтовуючи вимоги тим, що 23 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № б/н, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,4 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач умов договору не виконував належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 29 лютого 2016 року в розмірі 17273,48 грн., яку банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку та понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, недостатньо повне дослідження доказів та обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості, суд виходив з недоведеності укладення кредитного договору від 23 лютого 2012 року та не підтвердження тих обставин, на які позивач покликається як на підставу для задоволення позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що звертаючись з даним позовом, банк просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року, укладеним між сторонами у формі заяви ( а.с.2).

Однак, до позовної заяви в якості доказів укладення такого договору позивачем додано копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 15 червня 2011 року, розрахунок заборгованості за договором від 15 червня 2011 року, Умови та Правила надання банківських послуг, які складають кредитний договір (а.с. 6, 9).

Ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наявної у справі копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 15 червня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2, ознайомившись з Умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку виявив бажання оформити на своє ім'я кредитну картку «Універсальна», без зазначення в заяві про розмір грошових сум, які просить отримати в банку.

Разом з тим, із доданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 15 червня 2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_2, станом на 29 лютого 2016 року видно, що складові заборгованості та її загальна сума обраховуються, починаючи з 23 лютого 2012 року (а.с.6-7).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_2, завіреної печаткою банку, видно, що станом на 23 лютого 2012 року мав місце старт карткового рахунку і в цей же день зміна кредитного ліміту: встановлення кредитного ліміту з 300 грн. до 2500 грн. (а.с.8).

Копія паспорта відповідача ОСОБА_2 містить написи про його завірення підписами відповідача і банківського працівника 15 червня 2011 року (а.с.10).

Крім того, із пояснень відповідача в суді першої інстанції слідує, що він не заперечує факт укладення кредитного договору в 2011 році, однак після погашення кредиту, він картку здав банку, інших кредитних договорів після того не укладав.

Відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що на підтвердження факту отримання кредиту саме 23 лютого 2012 року та існування спірного кредитного договору б/н від 23 лютого 2012 року позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів.

В суді апеляційної інстанції представником позивача також було надано виписку із рахунку на ім'я ОСОБА_2 за період з 01 січня 1999 року по 03 вересня 2016 року на карту 5577****0418 з кредитним лімітом 1920 грн., в якій зазначено початок операцій з 23 лютого 2012 року з нульовим балансом на цю дату, однак без жодних посилань на будь-які укладені між сторонами договори. Таким чином, суд не може взяти до уваги і цей доказ на підтвердження заявлених позовних вимог, беручи до уваги, що жодних підписаних відповідачем заяв чи інших документів про укладення чи зміну умов кредитного договору позивачем суду не надано.

Отже, долучені до позовної заяви документи в якості доказів не містять жодних даних про кредитний договір від 23 лютого 2012 року та датовані 15 червня 2011 року. Вказана дата не збігається з датою кредитного договору, за яким банк просить стягнути кредитну заборгованість.

Висновок суду першої інстанції, що встановлені обставини позбавляють можливості встановити факт та дату укладення договору, правильність нарахування заборгованості між сторонами, є вірним.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів факт видачі кредиту відповідачу 23 лютого 2012 року.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження і в судовому засіданні апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є недоведеними, у задоволенні позову відмовив. Доводи апеляційної скарги ідентичні позовним вимогам, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Шацького районного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року уданій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді