Провадження № 2/359/1999/2016
Справа № 359/5788/16-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
23 листопада 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,
при секретарі - Шляхетко Ю.В., Тоцької К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги повнію підтримав, додатково пояснив, що позивач перебував з відповідачем у добрих стосунках, тривалий час вимогу про повернення коштів не заявляв. Він не може назвати точну дату, а також надати докази, коли позивач повідомив відповідача про необхідність повернення коштів, це було у 2013-2014 роках та було зроблено в усній формі. Він стверджує, що до цього часу борг не погашений і проценти за користування позикою не сплачувались.
Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень по суті позову, а також заяви про розгляд справи за його відсутності суду не подав.
Відповідно до вимог ст.ст.169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Оригінал розписки був наданий для огляду в судовому засіданні представником позивача та приєднана до матеріалів справи копія відповідає оригіналу.
Даючи оцінку дослідженому доказу, суд виходить з положень ст.637 ЦК України, відповідно до якої тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.
А саме, що за змістом ч.1 ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).
При цьому, за змістом ч.3 цієї статті при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Відповідно до ч.4 вищезазначеної статті 213 ЦК України, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
А також суд враховує загальні вимоги ч.4 ст.60 ЦПК України, відповідно до яких доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Щодо тверджень позивача про досягнуту сторонами умову сплати позичальником процентів за користування коштами в зазначеному позивачем розмірі 6% (шість відсотків) на місяць, то, враховуючи вищенаведений зміст розписки, наявність допущених відповідачем граматичних помилок та виправлень, відповідно до яких відповідачем у власноручно складеній розписці дослівно зазначено: «по ( або «пот») 0,6% ( або «6%») вмесець», - які не дають суду можливості однозначно встановити її зміст в цій частині, а також враховуючи відсутність у позивача будь-яких інших належних і допустимих доказів, на підтвердження досягнутої сторонами домовленості щодо сплати процентів від суми позики, та їх розміру, суд прийшов до висновку, що в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними.
Судом встановлено, що дата виконання зобовязання з повернення отриманих у борг коштів, у власноручно складеній відповідачем розписці не зазначена.
В звязку з цим суд враховує, що за змістом ч.2,3 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач до звернення з даним позовом до суду предявляв відповідачу вимогу повернення боргу за договором позики, суду надано не було.
Сам факт звернення позивача з даним позовом до суду, суд вважає предявленням відповідної вимоги до відповідача про повернення коштів.
Встановлено, що копію позовної заяви з вимогою стягнення суми боргу відповідач отримав 12.10.2016 року (а.с.21), проте згідно з твердженнями представника позивача на момент ухвалення рішення, тобто після спливу визначеного ч.2 ст.1049 ЦК України строку, відповідач зазначені в розписці кошти не повернув, будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Крім того за змістом ст..625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.
Згідно з частинами першою, другою ст..533ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, вираження у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Щодо іншої частини заявлених позивачем вимог, суд враховує, що позивачем не наданого жодного належного доказу, що відповідач прострочив виконання зобовязання станом на дату проведення позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних на 07.07.2016 (а.с.5-9).
З урахуванням викладеного вимоги позивача щодо стягнення витрат від інфляції за період з жовтня 2008 по червень 2016 року включно, а також 3% річних за період з 09.10.2016 по 07.07.2016 року задоволенню не підлягають.
При цьому суд також звертає увагу, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
З урахуванням викладеного, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині стягнення на його користь з відповідача основної суми боргу на загальну суму 278240 гривень (5000грн.+273240грн.).
Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору (а.с.10) належний до сплати судовий збір в розмірі 1% від задоволених позовних вимог (2782,40грн.) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212, 214, 215,224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий 17.07.2002 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС в Дніпропетровській області, на користь ОСОБА_1, суму боргу за договором позики 278240 гривень (двісті сімдесят вісім тисяч двісті сорок гривень).
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, судовий збір на користь держави в сумі 2782 гривні 40 копійок (дві тисячі сімдесят вісім гривень сорок копійок).
Рішення суду може бути переглянуто Бориспільським міськрайонним судом Київської області за заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, а також позивачем на рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів