Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/5819/16-ц
Номер провадження2/711/1823/16
25 листопада 2016 року
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2,
Відповідач позовні вимоги не визнав та надав суду заперечення, в яких зауважив, що до спірних відносин необхідно застосовувати норми трудового права, які регламентують відповідальність працівника за завдану працедавцю шкоду. В обґрунтування заперечень послався на: 1) пропуск позивачем річного строку, встановленого ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення до суду з питань стягнення з працівника коштів на відшкодування матеріальної шкоди підприємству; 2) відсутність у відповідача повної матеріальної відповідальності перед позивачем; 3) необґрунтованість розрахунку розміру збитків, оскільки не враховано вартість переданого ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» пошкодженого автомобілю. Також відповідач просив врахувати його скрутне матеріальне становище, що не дозволяє йому задовольнити вимоги банку. Тож просив відмовити у позові в повному обсязі.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги і наполягала на їх задоволенні. Зауважила, що відповідач має нести відповідальність за шкоду, завдану ОСОБА_2, а не майну банку, а тому спірні відносини регулюються нормами цивільного законодавства, а не трудового.
Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог і наполягав, що спірні відносини регулюються нормами трудового законодавства, а тому відповідальність відповідача обмежується розміром його місячної заробітної плати. Натомість враховуючи майновий стан відповідача, наполягав на звільненні його від відповідальності, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Крім того, представник відповідача просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати з оплати послуг з надання правової допомоги в розмірі 1000грн.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази та оцінивши їх у сукупності судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
З 16.05.2013р. відповідач працює на посаді інкасатора-водія у Черкаському обласному управлінні АТ «Ощадбанк» /а.с.13/.
19.03.2015р. відповідач, керуючи інкасаторським автомобілем Форд Транзіт, д.н.з. НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем Джілі СК 1/5л Імпрес, д.н.з. НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2, внаслідок чого останній отримав технічні пошкодження. Відповідно до висновку товарознавчого дослідження №434 від 14.04.2015р. вартість завданих збитків дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП і складає 104653,41грн /а.с.17-25/.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП /а.с.28/.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.03.2016р. з АТ «Ощадбанк» стягнуто на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, 56850,22грн та судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 568,50грн та витрат на правову допомогу в сумі 551,20грн, тобто усього стягнуто 57969,92грн. Цим же рішенням суд зобовязав ОСОБА_2 після відшкодування йому збитків передати АТ «Ощадбанк» пошкоджений автомобіль Джілі СК1/5л Імпресс, д.н.з.НОМЕР_2 /а.с.59-64/.

На виконання рішення суду 16.05.2016р. АТ «Ощадбанк» здійснило виплату ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 57969,92грн /а.с.31/.

Зазначені обставини справи підтверджуються належними доказами та визнаються сторонами.

Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється відшкодувати АТ «Ощадбанк» суму сплачених на користь ОСОБА_2 коштів, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Тож між сторонами існує спір з приводу відшкодування матеріальної шкоди, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Кодексу законів про працю України (далі КЗпП). При цьому висновок щодо закону, яким регулюються спірні правовідносини, узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.12.2015р. №6-1654цс15.

Разом з тим, суд не приймає доводи представника відповідача про застосування до спірних правовідносин положень ст.132 КЗпП з наступних підстав.

У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона за загальним правилом не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення.

Відповідно до ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Положення ч.1 ст.1191 ЦК передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобов'язання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права. Статтею 1166 ЦК передбачено, що шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. За змістом ч.1 ст.3 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Пунктом 6 ч.1 ст.134 КЗпП передбачено , що працівники несуть повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов'язків у випадках, коли така відповідальність покладена на них відповідно до законодавства.

Отже системний аналіз норм ст.ст.1166, 1191 ЦК в контексті положень ст.ст.130, п.6 ч.1 ст.134 КЗпП свідчить, що на правовідносини за регресною вимогою підприємства до працівника, що ґрунтується на виконанні деліктного зобовязання перед третьою особою, яке виникло під час виконання трудових обовязків, але не повязане із вчиненням трудового майнового правопорушення, не розповсюджується дія ст.132 КЗпП.

За таких обставин, відповідач має нести повну матеріальну відповідальність на підставі ч.1 ст.1191 ЦК.

Як встановлено в судовому засіданні АТ «Ощадбанк» відшкодував ОСОБА_2 шкоду, завдану внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1, а отже на підставі ч.1 ст.1191 ЦК має право регресної вимоги до відповідача. Разом з тим, з огляду на положення ст.22, 1161 ЦК матеріальною шкодою, завданою ОСОБА_2В, внаслідок ДТП, є реальні збитки, тобто втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі. Відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2 складає 56850,22грн. Таким чином, позивач має право на отримання від відповідача відшкодування саме цієї суми коштів в порядку регресу.

Статтею 233 КЗпП передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992р. №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Враховуючи, що обовязок АТ «Ощадбанк» з відшкодування шкоди ОСОБА_2 підтверджений рішенням суду від 14.03.2016р., фактичне відшкодування шкоди здійснено позивачем 16.05.2016р., а з зазначеним позовом позивач звернувся до суду 05.07.2016р., то передбачений ч.3 ст.233 КЗпП строк не пропущений.

З огляду на вищевикладене відповідач зобовязаний відшкодувати позивачеві шкоду в порядку регресу в розмірі завданих ОСОБА_2 реальних збитків. При цьому суд не вбачає підстав для зменшення розміру покриття шкоди через відсутність обставин, передбачених ст.137 КЗпП, а доводи відповідача про їх наявність є необґрунтованими, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження скрутного майнового стану відповідача.

Також суд відхиляє доводи відповідача щодо необґрунтованості розміру шкоди, яка підлягає покриттю. Розмір понесених позивачем витрат з відшкодування шкоди обґрунтовується рішенням суду від 14.03.2016р. /а.с.59-64/ та меморіальним ордером №69890487 від 16.05.2016р. /а.с.31/. Відповідно до п.30.1 ст.30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. З огляду на результати експертного товарознавчого дослідження пошкодженого автомобілю Джілі СК 1/5л Імпрес, д.н.з. НОМЕР_2 /а.с.17-25/ можна дійти висновку, що цей автомобіль є фізично знищеним, а відтак не впливає на розмір шкоди, яка підлягає покриттю відповідачем. При цьому, викладений у рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.03.2016р., висновок про те, що цей автомобіль має цінність не свідчить про необґрунтований розрахунок позивачем розміру шкоди. В цьому контексті, всупереч положень ст.60 ЦПК, відповідачем не надано суду належних доказів на спростування такого розміру. Крім того, суду не надано доказів щодо передання цього автомобілю позивачу.

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах понесених позивачем витрат на відшкодування реальних збитків ОСОБА_2 в сумі 56850,22грн.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то на підставі ст.88 ЦПК, понесені позивачем витрати з оплати судового збору підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача на суму 1421грн. Понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», в якості відшкодування шкоди суму коштів в розмірі 56850 (пятдесят шість тисяч вісімсот пятдесят ) грн. 22 (двадцять дві) коп. та в якості відшкодування судових витрат 1421 (тисяча чотириста двадцять одна)грн..

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_5