Справа № 369/6318/16-ц
Провадження № 2/369/2965/16
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.,

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київське лісове господарство» про визнання права власності на земельну ділянку ,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що в 20 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, за кадастровим номером :05:001:5167, розташованої на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства.

Того ж дня прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку, індексний номер 13934394 від 20.06.2014 15:34:32, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 24.

Позивач зазначає, що його право власності на спірну земельну ділянку не визнається відповідачем ДП «Київське лісове господарство», яке заперечує проти використання ним придбаної земельної ділянки за вказаним у договорі купівлі-продажу цільовим призначенням.

Так у своєму листі від 10.05.2016 № 02-400 відповідач необгрунтовано стверджує, ніби земельна ділянка з таким кадастровим номером розташована на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Васильківского лісництва квартал 48 та закріплена за ДП «Київський лісгосп» із часів прийняття «Декрета о лесе» від 27.05.1918 р.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просив суд: визнати право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,25 га, за кадастровим номером :05:001:5167, розташовану на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.06.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, з кадастровим номером :05:001:5167, розташованої на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 2468.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 23289475 від 20.06.2014 р. право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з кадастровим номером :05:001:5167, розташованої на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.06.2016 р. посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 2468.

Як вбачається з листа Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:5167 обліковується за ОСОБА_1 цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, місце розташування на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.386 цього Кодексу держава забезпечує рівність захисту прав усіх субєктів права власності.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

А згідно п.37 цієї постанови, з урахуванням положень частини першої стані 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодам

Тобто стаття 81 ЗК України містить підстави набуття права власності на земельні ділянки, що і підтвердив в судовому засіданні представник позивача, стверджуючи, що позивач набув права власності на земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.06.2014 року, якій до даного часу є дійсним.

Ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Судом достовірно встановлено, що позивач вже набув права власності на земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.06.2014 р., право власності його на земельну ділянку ніким не оспорюється, а тому підстав для визнання права власності повторно за позивачем немає.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 328, 392, ЦК України, ст.ст. 81, 125, 126 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-214,215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Д.Усатов