АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Белінського В.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору частково недійсним, відшкодування збитків та припинення дії, яка порушує право

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ КБ «Надра» в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати частково недійсним з моменту укладення кредитний договір № 173/П/РП/2006-840 (інший номер цього кредитного договору згідно даних від 14 жовтня 2014 року Лист Начальника Управління СКП ПАТ «КБ банк «Надра») № 173/П/РП/2006-978 укладений 20 листопада 2006 року) у частині сплати щомісячної комісії у вигляді плати за управління кредитом; стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_3 - 12803,53 євро, що у еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить на дату позову 05 серпня 2014 року - 211332 грн 85 к., зобов'язати відповідача перерахувати у рахунок погашення тіла кредиту за його кредитним договором № 173/П/РП/2006-840 ((інший номер цього кредитного договору згідно даних від 14 жовтня 2014 року Лист Начальника Управління СКП ПАТ «КБ банк «Надра») № 173/П/РП/2006-978 укладений 20 листопада 2006 року); припинити дію відсоткової ставки за кредитним договором № 173/П/РП/2006-840 ((інший номер цього кредитного договору згідно даних від 14 жовтня 2014 року Лист Начальника Управління СКП ПАТ «КБ банк «Надра») № 173/П/РП/2006-978) укладений 20 листопада 2006 року) у розмірі 8,5% річних шляхом її зміни на 8,0% процентів річних з моменту ухвалення рішення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ«Надра» про визнання кредитного договору частково недійсним, відшкодування збитків та припинення дії, яка порушує право - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та визнати частково недійсним з моменту укладення кредитний договір № 173/П/РП/2006-840 (інший номер цього кредитного договору згідно даних від 14 жовтня 2014 року Лист Начальника Управління СКП ПАТ «КБ банк «Надра») № 173/П/РП/2006-978 укладений 20 листопада 2006 року) у частині сплати щомісячної комісії у вигляді плати за управління кредитом; стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_3 - 12803,53 євро, що у еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить на дату позову 05 серпня 2014 року - 211332 грн 85 к., які зобов'язати відповідача перерахувати у рахунок погашення тіла кредиту за його кредитним договором № 173/П/РП/2006-840 (інший номер цього кредитного договору згідно даних від 14жовтня 2014 року Лист Начальника Управління СКП ПАТ «КБ банк «Надра») № 173/П/РП/2006-978 укладений 20 листопада 2006 року).

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20 листопада 2006 року між ВАТ КБ «Надра», ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір за № 173/П/РП/2006-840 умовами якого визначено, що банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 42000,00 євро в порядку і на умовах, визначених вищезазначеним договором.

Пунктом 1.3.2. кредитного договору сторони погодили, що плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Судом встановлено, що 01 вересня 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 173/П/РП/2006-840 від 20 листопада 2006 року, а також здійснено перерахунок по кредиту: за рахунок депозиту поручителя, погашені прострочені платежі та частина строкової заборгованості по кредиту, а щомісячна сума мінімально необхідного платежу зменшена до 316 євро.

Пунктом 1.1.1. додаткової угоди сторони погодили, що при умові виконання позивачем умов кредитного договору кредитор кожні 6 календарних місяців зменшує розмір відсоткової ставки на 0,25%.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що укладений кредитний договір, зокрема його п.1.3.2, відповідає нормам законодавства і підстав визначених ст..203ЦК України для визнання його недійним відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства . Також ч.3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст.203 цього Кодексу.

За частиною першою статті 11 вказаного Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власнику клієнту на його вимогу.

Відповідно до п 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255 комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою, до комісійних доходів відносяться зокрема: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; - комісії за обслуговування кредитної заборгованості; - комісії за резервування кредитної лінії, яка розраховується на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання; - комісією за управлінням інвестицією, тощо.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3перед укладанням кредитного договору, заповнив та підписав анкету-заяву клієнта на отримання кредиту на купівлю нерухомості. Згідно даної анкети, позивач ознайомлений з умовами кредитування. В тому числі підтвердив свою згоду з умовами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та зобов'язався їх виконувати.

А тому, колегія суддів вважає, що банк при укладенні договору не порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа № 6-1341цс15) викладено правовий висновок про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У цій справі судом, встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які містили відомості про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та комісію, які підписані позивачем та жодних зауважень перед підписанням кредитного договору позивач не мав. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту й правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також колегія суддів вважає, що вимоги позивача про в частині розміру нарахування відсотків за користування кредиту є необґрунтованими, оскільки підставою для зменшення відсоткової ставки було належне виконання позивальником взятих на себе зобов'язань, проте як вбачається з матеріалів справи позивач належним чином не виконував, зобов'язання за кредитним договором.

Колегія суддів також, вважає, що вимоги позивача про стягнення на його користь плати за утримання кредиту та упущеної вигоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для стягнення вказаних сум.

Посилання позивача на підвищення валютного ризику, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів до уваги не приймає оскільки відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору, а позивач в позові просить визнати недійсним кредитний договір з вказаних підстав, тому колегія суддів вважає вказані посилання безпідставними та необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: