Справа №613/310/15-ц Провадження № 2/613/11/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року Богодухівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Уварової Ю.В.,

за участю секретаря - Христенко К.М.,

адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Богодухівська державна ноторіальна контора про визнання права власності на майно в порядку спадкування, та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_6, начальник відділу Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції ОСОБА_7 про визнання шлюбу та заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Богодухівська державна ноторіальна контора в якому після уточнення позовних вимог /в частині субєктного складу/ просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, легковий автомобіль ГАЗ-24, 1979 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, померлого 18 серпня 2014 року та стягнути з відповідачів судові витрати, понесені нею по справі.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 18 серпня 2014р. помер її чоловік - ОСОБА_8. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_2 та легкового автомобіля марки Газ-24, випуск 1979 р., державний номер - 11684ХВ. Позивачка є спадкоємицею за заповітом. Після смерті ОСОБА_8 позивачка звернулася з заявою до Богодухівської держнотконтори про прийняття спадкового майна, а потім і про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак їй було відмовлено по причині відсутності правових документів на спадкове майно, які взяті відповідачами, які вважають, що вони також є спадкоємцями за заповітом, який був складений при житті померлим.

Позивачка ОСОБА_3 неодноразово зверталася до відповідачів з проханням повернути документи на спадкове майно, але отримала відмову. ОСОБА_3 вважає, що відповідачі не є спадкоємцями за заповітом, втратили це право за волевиявленням спадкодавця, так як заповіт на її імя спадкодавцем був складений останнім.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, пояснила, що прожила з померлим ОСОБА_8 30 років з 1983 року. В 2004 році вони розірвали шлюб, але продовжили проживати разом однією родиною та вести спільне господарство. Певний час ОСОБА_8 проживав з онуками, хотів пожити в городі ближче до квартири, щоб робити там ремонт, але після того, як він отримав перелом, ОСОБА_9 привіз дідуся до неї разом з речами, після чого вони постійно проживали разом, вона доглядала його до самої смерті, поховала за свій рахунок.

Квартиру придбав сам ОСОБА_8 за власні кошти після отримання компенсації /як учасник ліквідації на ЧАЕС/.

Не заперечувала той факт, що спочатку ОСОБА_8 мав намір залишити квартиру у спадок онукам відповідачам у справі, однак, враховуючи, що вони не доглядали за ним, не брали ніякої участі в його житті та не приділяли уваги дідусеві, останній свою думку змінив та цілком усвідомлено залишив заповіт на неї. Укладення шлюбу також було виключно його рішенням, та незважаючи на хворобу та болі, які він відчував в останні місяці життя, при укладенні шлюбу він чітко усвідомлював, що робить, вони навіть випили шампанське після проведення реєстрації шлюбу.

Представник позивачки в судовому засіданні просив врахувати всі надані докази та задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти їх з братом, а також за кошти дідуся і батька. Вони з братом їздили на заробітки до м.Москва та вклали 5000.00 доларів, 4000.00 доларів дав їх батько, решту дідусь, квартира коштувала 15500.00 доларів. Зазначив, що після отримання травми /перелому ноги/ сам дідусь сказав відвезти його до ОСОБА_3, щоб вона його доглядала, так як травму він отримав допомагаючи їй на огороді його трактором зачепив її зять. Але до цього дідусь два роки проживав у них з братом, так як ОСОБА_3 його вигнала.

Придбану за спільні кошти квартиру дідусь хотів залишити їм з братом та склав відповідний заповіт. Вважав, що саме вони з братом є спадкоємцями після смерті дідуся та просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_9 також зазначив, що квартира була придбана за спільні кошти, однак, враховуючи, що дідусь мав льготи по сплаті комунальних послуг як учасник ліквідації на ЧАЕС, право власності було оформлено на нього. За життя дідусь хотів подарувати спірну квартиру йому /ОСОБА_4Р./, однак отримав травму перелом, що і завадило укласти договір дарування. Ремонтні роботи в квартирі повністю проведені за їх з братом рахунок та їх власними силами, позивач жодного відношення до цього житла не мала.

Крім того зазначив, що дійсно організацією поховання займалась ОСОБА_3, але гроші давали вони з братом.

Просив відмовити у задоволенні основного позову.

Представник відповідачів адвокат ОСОБА_2 вважав основний позов безпідставним, просив врахувати той факт, що відповідачі понесли затрати на придбання та ремонт квартири, просив в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Крім того, відповідачі звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому зазначили, що приблизно з квітня 2014 року їх дідусь ОСОБА_8 став спілкуватися зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_3, шлюб з якою був офіційно розірваний. Працюючи у неї по господарству, він отримав перелом кінцівки і з цього часу до здорового способу життя вже не повернувся. Час від часу він лікувався у різних лікувальних установах, організацією лікувального процесу займалась позивач ОСОБА_3

За весь час хвороби дідуся вони та їх батько ОСОБА_11 надавали матеріальну допомогу на лікування, багаторазово відвідували його як в лікувальних установах, так і вдома у відповідачки.

З часу хвороби по день смерті вони спостерігали помітний психічний розлад здоровя дідуся. Це виражалося у погіршенні мови, яка стала повільною та нечіткою, суттєво погіршилась пам?ять, психологічно він перебував у стані нервозності, збудженості, допускав грубість у висловлюваннях, при спілкуванні була помітна втрата логічного та критичного мишлення. Починаючи з липня 2014 року дідусь рухався з трудом, у нього загострилася онкохвороба (рак легенів), він став вживати сильнодіючі препарати, став впізнавав оточуючих людей епізодично.

18.08.2014 року дідусь помер та ОСОБА_3 повідомла їм, що 30.07.2014 року вони зареєстрували шлюб в Богодухівському відділі РАЦС, а 12.08.2014 року ( тобто за 6 днів до смерті) дідусь змінив заповіт, та заповідав їй квартиру, яка мала перейти відповідачам /позивачам за зустрічним позовом/.

Дідусь жодного разу не висловлював намір щодо зміни заповіту, тим більше квартира була придбана на спільні кошти. Дідусь любив їх, добре ставився, тому зміну заповіту вважають неможливою.

Викладені обставини на думку відповідачів свідчать про те, що позивач за основним позовом ОСОБА_3 скористалась станом здоровя діда, його воля при укладенні шлюбу та зміні заповіту була спотворена, тому просили визнати недійсними шлюб ОСОБА_8 зі ОСОБА_3 та визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 на імя ОСОБА_3

Відповідач за зустрічним /позивач за основним/ позовом ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні за недоведеністю.

Третя особа за зустрічним позовом - начальник відділу Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції ОСОБА_7 пояснила в судовому засіданні, що до неї звернулась ОСОБА_3 з питання реєстрації шлюбу зі ОСОБА_8, так як він був хворий та не міг зявитись до відділу реєстрації. Вона особисто виїжджала для здійснення реєстрації шлюбу, яка проходила дома по вул. Кулініча 6 в с.Лозова, були присутні наречені та дочка ОСОБА_3 ОСОБА_12 був абсолютно адекватним, самостійно йшов від ліжка до столу, жартував.

Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що до неї звернулась ОСОБА_13 з питання термінового виїзду для складення заповіту до хворого на рак чоловіка, який не встає з ліжка. Вона також зазначила, що чоловік чекає на нотаріуса, тому з ночі не приймає ліки. Нотаріус розяснила, що її виїзд не гарантуватиме вчинення нотаріальної дії та попросила, щоб при оформленні заповіту були присутні свідки сторонні та не зацікавлені люди, хоча в даному випадку, присутність свідків не є обовязковою.

Згідно з журналом виїзду нотаріус приїхала до с.Лозова вул. Кулініча 6 12.08.2014 року о 13-00 годині. ОСОБА_8 знаходився в кімнаті полусидів на ліжку. Нотаріус попрохала вийти з кімнати ОСОБА_3 та ОСОБА_13, після чого запитала ОСОБА_8, чи дійсно оформлення цього заповіту є його волею на що він чітко повідомив, що бажає залишити все своє майно ОСОБА_3. ОСОБА_8 прочитав проект заповіту, потім його вголос прочитали свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, після чого ОСОБА_8 власноруч підписав заповіт. Після цього нотаріус зробила запис в реєстрі, де також розписались ОСОБА_8 та свідки.

Також зазначила, що впізнала ОСОБА_8, так як дійсно приблизно за рік до складення заповіту, цей чоловік звертався до неї за консультацією з приводу оформлення договору дарування квартири на онука. Однак в призначений час ОСОБА_8 прийшов та повідомив, що передумав дарувати квартиру внуку через поведінку останнього.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 1216 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців ). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2011 року /а.с.39/. Цей факт підтверджується також довідкою КП «Богодухівське БТІ» від 25.02.2015 року /а.с.8/. Крім того ОСОБА_8 належить автомобіль ГАЗ -24, 1979 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 /копія свідоцтва а.с.9/.

18.08.2014 року ОСОБА_8 помер /копія свідоцтва про смерть а.с.5/, спадкоємцем за заповітом після його смерті є його дружина ОСОБА_3 позивач по справі /копія заповіту а.с.4/.

Позивачка прийняла спадщину, так як звернулась із відповідною заявою до нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, як вбачається з відповіді нотаріуса, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину квартиру та автомобіль у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, які знаходяться у онука померлого відповідача по справі ОСОБА_4, який в свою чергу також звернувся до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, вважаючи себе та свого брата ОСОБА_5 спадкоємцями після смерті діда /а.с. 16/.

Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Той факт, що правовстановлюючі документи знаходяться у відповідачів, які не визнають право ОСОБА_3 на спадкування після смерті ОСОБА_16, сторонами в судовому засіданні не оспорювався.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_8, прийняла спадщину, звернувшись до нотаріальної контори, але не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

При цьому наявність заповіту від 06.09.2008 року від імені ОСОБА_8 на імя ОСОБА_4 /а.с.38/ та заповіту від 17.06.2014 року імені ОСОБА_8 на імя відповідачів /а.с.35/ не може бути перепоною для визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування, так як відповідно до положень ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт, при цьому заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Щодо зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою недійсності шлюбу відповідно до ст.38 СК України є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які підтвердили, що відповідачі вкладали гроши в придбання квартири та самостійно робили в ній ремонт, а також свідок ОСОБА_19, який зазначив, що спілкувався з покійним, однак той нічого не казав про шлюб та зміну заповіту, а незадовго до смерті він бачив ОСОБА_8 і останній не впізнав його, називав іншим іменем.

Відповідно до положень ст.60, ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з зазначених норм закону, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину не може бути зроблений на основі одних лише показань свідків, які не мають відповідної освіти та спеціальних знань в області судової психіатрії та можуть мати лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент /під час вчинення правочину, а в даному випадку також під час укладення шлюбу/ розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилання відповідачів /позивачів за зустрічним позовом/ на знаходження їх дідуся ОСОБА_8 під впливом сильнодіючих препаратів, внаслідок чого останній не був здатним розуміти свої дії та керувати ними під час укладення шлюбу зі ОСОБА_3 та під час складання заповіту на імя дружини, спростовується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 340 від 05.05.2016 року, згідно з яким ОСОБА_8 за життя не виявляв стійкого хронічного психічного розладу, який позбавив би йог здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та за своїм психічним станом під час укладення шлюбу зі ОСОБА_3 і заповіту від 12.08.2014 року міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними /а.с.183-185/.

Також здатність ОСОБА_8 усвідомлювати свої дії підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_20, ОСОБА_21, сімейного лікаря ОСОБА_22, яка зазначила, що призначала ОСОБА_8 трамадол, але вірогідність впливу цього препарату на здатність усвідомлювати свої дії незначна, ОСОБА_15 і ОСОБА_14, які були присутні при оформленні заповіту та підтвердили, що ОСОБА_8 діяв добровільно та повністю усвідомлював те, що відбувалось. Ці показання узгоджуються з поясненнями третіх осіб та не суперечать висновку експертизи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні шлюбу зі ОСОБА_3 та при складенні ОСОБА_8 заповіту на користь своєї дружини, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

У звязку з наведеним зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 325.60 грн., /виходячи з розміру ставок судового збору, встановленого на час подачі позову/, підлягають стягненню з відповідачів. Крім того з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 112.00 грн., не доплачений позивачкою при зверненні з позовом /один відсоток вартості автомобіля, яка визначена висновком про оціночну вартість/.

Також відповідачами при зверненні із зустрічним позовом був сплачений судовий збір в розмірі 243.60 грн. /а.с.29, 55/. Однак, відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. В пункті 13 цієї ж Постанови Пленуму зазначено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Таким чином з відповідачів також підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, не доплачений при зверненні із зустрічним позовом, в сумі 243.60 грн. /виходячи з розміру судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, встановленого на час подачі зустрічного позову/.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно з ч.1 зазначеного закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у

цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може

перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення

окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

При цьому, як зазначено в п.48 Постанови Пленуму, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано розрахунок витрат на правову допомогу, при цьому суду невідомо кількість часу у годинах, витрачених адвокатом на вчинення дій поза судовим засіданням, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру №9, по вул. Чалого 11 в м.Богодухові Харківської області та на автомобіль ГАЗ -24,1979 року випуску, державний номер 11684 ХВ в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, померлого 18 серпня 2014 року.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений нею при зверненні з позовом в сумі 325 /триста двадцять пять/ грн. 45 коп.

В задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір в дохід держави в сумі 355 /триста пятдесят пять/ грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ -