АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Максюта Ж.І., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 є його рідною донькою, яка до шлюбу мала прізвище «Корінна».

Вказував, що в серпні 1989 року на склад його сімї з трьох осіб державою була надана для мешкання і користування службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Зазначав,що відповідач у вказаному житлі не мешкає без поважних причин майже десять років, фактично звільнила спірну квартиру і мешкати не має намірів, комунальні послуги не сплачує, а її реєстрація в цьому житлі перешкоджає йому в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Посилаючись на те, що відповідачка відмовляється сплачувати за комунальні послуги половину витрат, а факт її тривалої відсутності у спірному житлі підтверджують надані ним документи, просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою 31 будинку 106 по вул.Набережна Перемоги м.Дніпропетровська та зняти її з реєстрації.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не відповідає.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 30 липня 1983 року. Від цього шлюбу мають доньку, відповідача по справі, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) Д.О.(а.с.9).

В серпні 1988 року на підставі ордеру №237, виданого виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 25 серпня 1989 року, ОСОБА_2 на їх склад сімї з трьох осіб державою була надана для мешкання і користування службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.11,12). Оскільки квартира службова, то сторони її не приватизували.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою 31 в будинку №106 по вул.Набережна Перемоги м.Дніпропетровська, було задоволено.

Відповідач ОСОБА_3 в передбаченому законом порядку зареєстрована у вказаному житлі (а.с.15).

Факт тривалої відсутності ОСОБА_3 за місцем знаходження спірного житла підтверджуватися актом житлової комунальної обслуговуючої організації та не оспорюється відповідачем (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен довести суду, що його діями не було порушено права відповідача на проживання в спірній квартирі, однак, таких доказів він суду не надав, а отже непроживання ОСОБА_3 в спірній квартирі було вимушеним.

Однак, погодитися з такими висновками суду в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для часткового скасування рішення суду та ухвалення в скасованій частині нового рішення.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.123 ЖК УРСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76,79-83,85,90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Згідно зі ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1)призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2)тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3)влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4)виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5)влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6)виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7)взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до законодавства може бути встановлені й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Колегія суддів звертає увагу на те, що жодного з вказаних пунктів, які б дозволяли збереження жилого приміщення за відповідачкою ОСОБА_3 судом не встановлено.

Згідно зі ст.71 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в звязку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки відповідач не довела свого наміру проживати у спірній квартирі та користуватися нею.

Колегія суддів критично ставиться до пояснень відповідача та представника відповідача стосовно створення позивачем несприятливих умов для її проживання, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаного відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Колегія суддів приходить до висновку, що інтерес до спірного житла ОСОБА_3 втратила, оскільки не сплачувала за комунальні послуги протягом тривалого часу, а з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення звернулася лише 28 вересня 2016 року, тобто лише після звернення позивача з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с.28-31).

Що стосується оскаржуваного рішення в частині позовних вимог щодо зобовязання відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні цієї частини позову та наголошує на тому, що відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства України лише сторону у справі, а не третю особу, можливо зобовязати виконати певні дії.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати і в цій частині позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Максюта Ж.І.

ОСОБА_5