У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Ярмолинецької селищної ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що вона є бабусею малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 2003 року проживає разом з нею. Відповідачі є батьками ОСОБА_7, які у 2003 році розлучилися та батько - ОСОБА_5 з того моменту доньку не бачив та має заборгованість за аліментами з у розмірі 15 627 грн 60 коп., від сплати яких ухиляється. Мати ОСОБА_7 - ОСОБА_6 проживає у м. Хмельницькому, протягом кілька років не бачила дитину, про її духовний стан не піклується та будь-якої матеріальної допомоги не надає, а отримує допомогу, як малозабезпечена сім'я у розмірі 562 грн 09 коп.

Просила позбавити ОСОБА_5 та ОСОБА_6. батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тому касаційний суд переглядає справу у частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_6 У іншій частині рішення суду не оскаржено.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є бабусею малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 2003 року проживає разом з нею, дідусем ОСОБА_9, братом матері - ОСОБА_10 та його сім'єю.

Відповідачі є батьками ОСОБА_7, які розлучилися 05 листопада 2003 року на підставі судового рішення.

ОСОБА_6 живе і працює у м. Хмельницький.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до п. 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суди попередніх інстанцій, дотримуючись як вимог Сімейного Кодексу України, так і вимог Декларації прав дитини, обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, а судами встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дитини.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Судами при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Демяносов М.В. СтупакО.В.