Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 320/7631/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Л.Е.
Номер провадження 22-ц/778/3570/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області, Управління Державної автомобільної інспекції Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання дій незаконними, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області, Управління Державної автомобільної інспекції Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області. Після неодноразового уточнення позовних вимог, в судовому засіданні просив розглянути справу за уточненою позовною заявою в редакції від 24.11.2015, а саме:

- поновити строк звернення до суду з позовом;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області №1717 від 29.05.2015 «Про покарання ОСОБА_3Г.»;

- визнати незаконним та скасувати наказ №197 о/с від 29.05.2015 в частині звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Мелітопль, Мелітопольського, Якимівського, Приазовського та Веселівського районів ОСОБА_4 України в Запорізькій області; стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Запорізькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення;

- стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Запорізькій області та Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Запорізькій області солідарно у відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 5000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2015 був звільнений з посади начальника Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Мелітополь, Мелітопольського, Якимівського, Приазовського та Веселівського районів ОСОБА_4 України в Запорізькій області (далі - Центр) з формулюванням причин звільнення - за п.4 ч.І ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).

Вважає, що наказ про його звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, так як підставою для звільнення стали висновки проведеної службової перевірки, а на його думку, в такому випадку необхідно було проводити службове розслідування. Так як перевірку факту порушення трудової дисципліни проведено з І порушенням вимог діючого законодавства, вважає, що його звільнення з посади є грубим І порушенням його законних прав та інтересів, гарантованих Конституцією України, законами України та іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було здобуло доказів, які б спростовували факт відсутності без поважних причин більше трьох годин на робочому місці позивача, і що при його звільненні відповідачами були допущені інші порушення вимог закону.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно вимог статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника письмове пояснення, а при обранні виду стягнення повинен врахувати ступень тяжкості проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови N 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 24.10.2011р. було прийнято на роботу та призначено на посаду начальника відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування м. Мелітополь, Якимівського, Приазовського та Веселівського районів ГУМВС. У зв»язку зі змінами в штатах ОСОБА_3 26.07.2013р. було переведено на посаду начальника центру надання послуг, пов»язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Мелітополь, Мелітопольського, Якимівського, Приазовського та Веселівського районів ОСОБА_4 України в Запорізькій області.

Згідно наявних у матеріалах справи документів службової перевірки, слідує, що позивач 27.12.2014р. та 18.04.2015р. без поважних причин був відсутній на роботі протягом усієї тривалості робочого часу, тобто більше трьох годин.

29.05.2015р. наказом ГУМВС України в Запорізькій області генерал-майора міліції ОСОБА_5 №197 о/с ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня).

В обґрунтування позову позивач посилається на порушення його права при звільненні, оскільки останнє було проведено не у формі службового розслідування, як це передбачено постановою КМУ від 13.06.2000 №950 «Про затвердження порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» (надалі Порядок), а у формі службової перевірки, що звузило його права відносно захисту від необґрунтованих звинувачень.

Випадки коли проводиться службове розслідування встановлені у п.1 зазначеного Порядку, з якого вбачається відсутність передумов для проведення службового розслідування у випадку ОСОБА_3 Крім цього, п.1 Порядку встановлює можливість проведення службового розслідування, а не обов»язок. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги зазначені твердження позивача.

З приводу належності доказів відсутності позивача на робочому місці 27.12.2014р. та 18.04.2015р., суд першої інстанції правомірно керувався матеріалами службової перевірки та даними перетину кордону України на тимчасово окуповану територію АР Крим, надану пошуковою системою «АРКАН». Зазначена система є діючою. Посилання апелянта про невідповідність даних перетину, безпідставні. Так, дійсно дані перетину зазначені в хаотичному порядку, в той же час кількість в»їздів співпадає з кількістю виїздів. З зазначених підстав, суд першої інстанції правомірно віддав перевагу матеріалам службової перевірки, матеріалам Центру, а саме протоколам екзаменаційної комісії за 27.12.2014р. та 18.04.2015р. та табелям обліку використання робочого часу за грудень 2014р. та квітень 2015р., згідно яких позивач начебто був на роботі 27.12.2014р. та 18.04.2015р., оскільки заповнення останніх залежить від позивача, як начальника Центру.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази, вірно прийшов до висновку, що позивач 27.12.2014р. та 18.04.2015р. був відсутній на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, а його звільнення з роботи за прогул відповідач провів з дотриманням вимог ст. ст. 43, 148-149 КЗпП України, а саме з врахуванням ступені тяжкості вчиненого проступку і попередньої роботи працівника.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність вимоги ОСОБА_3 про поновлення його на роботі, то цілком правомірно прийняв рішення про відмову у задоволенні інших заявлених ним вимог, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування йому моральної шкоди, які є похідними від зазначеної основної позовної вимоги.

Таким чином оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишено баз змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: