Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 335/4163/16 Головуючий у 1 інстанції Соболєва І.П.
Номер провадження 22-ц/778/4057/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області», про зміну формулювання причини звільнення з роботи, внесення відповідного запису до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

12 квітня 2016 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про зміну формулювання причини звільнення з роботи, внесення відповідного запису до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 1 серпня 1984 р. її було прийнято на посаду лікаря-отоларинголога до лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. З 16 квітня 1985 р. обіймала посаду заступника начальника вищеназваної установи, з експертизи тимчасової непрацездатності.

У звязку з прийняттям Закону України «Про національну поліцію» та реорганізацією лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області в юридичну особу Державну установу «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» (далі ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області») ОСОБА_3 за ініціативою власника, надала згоду на переведення з лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», на таку ж посаду, написавши заяву про звільнення з попереднього місця роботи за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 6 листопада 2015 р., про що зроблено відповідний запис до її трудової книжки. На її питання про те, коли необхідно писати заяву про прийняття за переведенням до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», адміністрація лікарні повідомила, що це питання буде вирішено після затвердження нового штатного розкладу. Після цього продовжувала працювати на своїй посаді, виконуючи свої посадові обовязки, отримавши заробітну плату за листопад 2015 р. з виплатою премії.

3 грудня 2015 р. позивач повторно звернулась до адміністрації лікарні з питанням написання заяви про прийняття за переведенням ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», на що отримала відповідь, що її посада скорочена, і запропонувати мені іншу рівноцінну посаду немає можливості. 4 грудня 2015 р. ОСОБА_3 письмово звернулась із заявою до начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» ОСОБА_5 з проханням пояснити дії своїх підлеглих. Відповідь на вказане звернення позивач отримала листом по пошті 15 грудня 2015, якою повідомлено, що згідно власноруч написаної заяви про звільнення з посади лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області та згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, наказом начальника ГУМВС її було звільнено з 6 листопада 2015 р.

ОСОБА_3 наполягає, що з жодним наказом про переведення або скорочення займаної посади, її не було ознайомлено, жодних дисциплінарних стягнень щодо неї застосовано не було. З наказом про звільнення її не ознайомили, трудову книжку не видали. Ніяких рівноцінних посад їй не запропоновували, крім посади заступника начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» з експертизи тимчасової непрацездатності, згода на яку нею і була надана та згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, написана заява про звільнення за переведенням до вищезазначеної установи. Крім того, вона не могла бути звільнена з 6 листопада 2015 р. тому, що продовжувала працювати і виконувати свої обовязки, отримала заробітну плату за листопад 2015 р., з виплатою премії.

8 грудня 2015 р. з гіпертонічним кризом ОСОБА_3 було госпіталізовано в кардіологічне відділення міської лікарні, де вона знаходилась на лікуванні з 8 грудня 2015 р. по 22 грудня 2015 р. Після виходу з лікарні 23 грудня 2015 р. позивач написала заяву про прийняття на роботу до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» на посаду рівноцінній попередній посаді у лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. Листом від 14 січня 2016 р. №55/28-2Д їй повідомили, що на теперішній час, вакантні посади відповідно до її фаху відсутні.

Також вказує, що на день предявлення позову до суду вона перебувала у вимушеному прогулі 89 днів, з 1 грудня 2015 р. по 5 квітня 2016 р. За цей час відповідач зобовязаний виплатити на її користь середній заробіток у розмірі 22 088 грн. 64 коп.

Крім того, зазначає про завдання незаконними діями відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінила у 25,000 гривень, оскільки з незрозумілим записом у трудовій книжці про звільнення за п. 5. ст. 36 КЗпП України, в сучасних скрутних умовах на ринку праці, позивачу дуже важко було знайти нову роботу.

Зазначає, що тримісячний строк звернення до суду з даним позовом нею пропущено з поважних причин, у звязку з тим, що наказом про звільнення її не ознайомили, копію не вручили. Трудову книжку отримав її представник за дорученням, тому, що з нею відмовились спілкуватися з цього питання.

Просила суд поновити строк на звернення до суду; змінити формулювання причин звільнення з роботи із «звільнена за п. 5 ст. 36 КЗпП України, за переводом до Державної установи «Територіальне медичне обєднання МВС України по Запорізькій області» на «звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з реорганізацією та скороченням штату працівників», і дату звільнення з «06 листопада 2015 року» на з «05 квітня 2016року»; зобовязати відповідача, протягом трьох календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 22 088,64 гривень та моральну шкоду у розмірі 25 000,00 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з двох взаємовиключних підстав. Так, судом було зазначено, що позивачем пропущений встановлений законом ( ст. 233 КЗпП ) строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

Разом з тим, суд зазначає, що позов на його думку заявлений до неналежного відповідача, позаяк відповідачем в справі має бути ГУМВС України в Запорізькій області, яке хоча і знаходиться у стані ліквідації, проте не виключено з державного реєстру.

Аналізуючи обставини справи, права та взаємовідносини сторін, судова колегія вважає, що зазначені судом підстави відмови у позові не можуть бути застосовані, а позов підлягає частковому задоволенню.

Так, судом було встановлено, що позивач з 1 серпня 1984 р. працювала у лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. З 16 квітня 1985 р. обіймала посаду заступника начальника вищеназваної установи з експертизи тимчасової непрацездатності.

У звязку з прийняттям Закону України «Про національну поліцію» та реорганізацією лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області в юридичну особу Державну установу «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» (далі ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області») ОСОБА_3 за ініціативою власника, надала згоду на переведення з лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», на таку ж посаду, написавши заяву про звільнення з попереднього місця роботи за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 6 листопада 2015 р., про що зроблено відповідний запис до її трудової книжки.

Як вбачається з наказу міністерства внутрішніх справ №1363 від 5.11.2015 року відповідно до ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, та пп. 82 п.4 положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 213 серпня 2014 року, з метою належного врегулювання діяльності закладів охорони здоровя Міністерства внутрішніх справ, було перейменовано заклади охорони здоровя, зокрема лікарню (з поліклінікою) ГУМВС України в Запорізькій області

Відтак з 5.11.2015 року Лікарня (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області вже була перейменована в юридичну особу Державну установу «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області».

7 листопада 2015 року наказом Міністерства внутрішніх справ України № 143 було затверджено Положення про Державну установу «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області».

У відповідності до п.п. 7, 13 цього Положення Державна установа «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» є юридичною особою та правонаступником Лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області.

Тож посилання відповідача та суду першої інстанції на те, що позов має бути заявлений до ГУМВС України в Запорізькій області, яке хоча і знаходиться у стані ліквідації, проте не виключено з державного реєстру, - є безпідставним.

Крім зазначеного, суд залишив поза увагою такі положення закону та фактичні обставини справи.

На час подання позивачкою заяви 5.11.2015 року про звільнення та переведення до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», та на час видання наказу про таке звільнення (наказ був виданий у той же день) 5.11.2015 року існував наказ Міністерства лише про перейменування закладу, у якому працювала позивач.

За поясненнями представника відповідача, реорганізаційні зміни, які потягли за собою зміни у штатному розкладі лікувального закладу, відбулися значно пізніше, коли до їх відома лише у січні 2016 року було доведено наказ Міністерства внутрішніх справ України №1392 від 7.11.2015 року про штати установ і закладів МВС ( надано копію наказу з відміткою про отримання 5.01.2016р.).

Відтак до цього часу жодного офіційного скорочення штату не відбувалося.

За ст. 36 КЗпП однією з підстав припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Надаючи згоду на звільнення позивачки з займаної нею посади, та зазначаючи у наказі про звільнення, що ОСОБА_3 звільнена за переведенням до Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» з 6 листопада 2015 року, роботодавець фактично погодився з тим, що позивач продовжуватиме роботу на тій же посаді у тій же лікарській установі, яка на той час була згідно з наказом від 5.11.2015 року лише перейменована у Державну установу «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області».

За ст. 36 КЗпП зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

За ст. 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Але як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 фактично не припинила виконання своїх обовязків після написання нею заяви про переведення, та від неї не вимагалося звільнення робочого місця, питання про необхідність написання заяви про прийняття на роботу до Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» вирішувалося нею шляхом переговорів з керівництвом поряд з продовженням виконання нею своїх посадових обовязків.

Це підтверджується наявними в справі копіями заяв позивачки начальнику Державної установи «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» від 4 грудня 2015 року з приводу опечатування її кабінету 3 грудня 2015 року, заяви про прийняття на роботу, яка була подана 23.12.2015 року, листуванням тощо.

Крім того, в справі наявні численні підтвердження того, що позивач виконувала свої обовязки як працівник Державної установи «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області».

Так, Головним управлінням держпраці у Запорізькій області проведена позапланова перевірка ДУ «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області», та листом від 19.01.2016 року повідомлено, що перевіркою встановлено, що незважаючи на звільнення за переведенням до ДУ «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області», згідно табелю обліку робочого часту за листопад 2015 року позивач працювала на посаді заступника начальника лікарні до 30.11.2015 року та їй нарахована заробітна плата.

За затвердженим заступником начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» графіком чергування на грудень 2015 року, ОСОБА_3 запланована на чергування 5.12.2015 року.

В справі містяться численні протоколи засідань комісії з соціального страхування, в тому числі від 9 листопада 2015 року, 24.11.2015 року, 1.12.2016 року, де приймала участь позивач.

Факт виконання позивачем своїх обовязків підтверджений і журналом запису лікарсько-консультаційної комісії з якого вбачається, що ОСОБА_3 приймала участь у складі лікарської комісії 3.12.2015 року, також згідно з журналом засідань ЛКК при направленні на МСЕК хворих в грудні 2015 року позивач перебувала у складі лікарської комісії.

В справі є протокол проведення наради керівництва ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» від 30.11.2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 була присутньою на зазначеній нараді як заступник начальника лікарні (з поліклінікою), і лише тільки на цьому засіданні наради керівництва було запропоновано ОСОБА_6 заступнику начальника установи з медичних питань, надати пропозиції щодо комплектації нового штатного розкладу лікарні ( з поліклінікою).

Наступний протокол такої ж наради від 1 грудня 2015 року також містить відомості про те, що нарада відбувалася за участю ОСОБА_3.

Відтак зазначені докази у сукупності свідчать про продовження виконання своїх посадових обовязків ОСОБА_3 після написання нею заяви на звільнення з переведенням до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» та після видання наказу про її звільнення.

Отже, після продовження виконання своїх обовязків, незважаючи на існування наказу про звільнення, з позивачкою було продовжено дію трудового договору та не припинено до теперішнього часу.

За ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Наказ про звільнення позивачки з грудня 2015 року або іншої дати, після продовження трудових відносин з нею, не видавався, запис до трудової книжки ані про поновлення трудових відносин, ані про наступне звільнення не видавався, що свідчить про порушення прав працівника, який фактично виконував роботу без запису у трудовій книжці та видання відповідного наказу.

З огляду на викладене позивачкою не пропущений строк позовної давності, який відраховується від вручення наказу або трудової книжки з записом про звільнення.

Відтак відсторонення позивачки від продовження виконання роботи без вирішення питання про звільнення у встановленому законом порядку, є незаконним.

Вирішуючи питання про зміну формулювання та дати звільнення, судова колегія вважає, що такі вимоги підлягають задоволенню.

Так, відповідачем надані зазначені вище накази Міністерства внутрішніх справ, які свідчать про те, що на час звернення позивачки до суду та вирішення спору, фактично відбулися зміни в штатному розкладі ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області». Посада, на якій працювала позивач виключена з штатного розкладу. Відтак поновлення позивачці на займаній ній посаді є неможливим та вона не заперечує проти належного оформлення її звільнення.

За ст. 235 КЗпП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Тож вимоги про зміну дати та причини звільнення є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а ОСОБА_3 може вважатися звільненою з 05.04.2016 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП

За ст. 235 КЗпП якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Наданий позивачкою розрахунок кількості днів вимушеного прогулу та середнього заробітку базується на фактичних обставинах справи, узгоджується з довідкою про її середній заробіток, не оспорений відповідачем.

З цим розрахунком вимушений прогул становить 89 днів, а заробіток, що підлягає стягненню на її корить 22 099,64 гр.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Так, позивачкою заявлений позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 гр.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП, у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування йому моральної шкоди.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

В даному випадку, порушення, допущені відповідачем при звільненні, призвели до необхідності докладання позивачкою додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на тривалий час роботи позивачки в установі, тривалість не вирішення питання про належне звільнення або працевлаштування, а також з огляду на те, що судом поновлені права позивачки, судова колегія вважає, що з урахуванням обставин справи, засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди може бути визначений до відшкодування у в сумі 2000 грн.

За ст. 88 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відтак судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 2315,04 гр. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області», про зміну формулювання причини звільнення з роботи, внесення відповідного запису до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Змінити підстави та дату звільнення ОСОБА_3.

Вважати, що ОСОБА_3 звільнена з Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» з 5 квітня 2016 року на підставі п.1. ст. 40 КЗпП у звязку з реорганізацією та зобовязати ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_3

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 22 088,64 гр. ( двадцять дві тисячі вісімдесят вісім гр. 64 коп).

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 2 000 гр. ( дві тисячі гр).

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне обєднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» судовий збір в дохід держави у розмірі 2 315,04 гр. ( дві тисячі триста пятнадцять гр. 04 коп.)

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: