АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22.03.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, -

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішеннямСолом'янського районного суду м. Києва від 31.07.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2014, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ј частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 138 453,50 грн., витрати, пов'язані з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 655,20 грн., судовий збір у розмірі 1384,54 грн., а всього 140493,24 грн. Вказане рішення суду виконано ОСОБА_2 у примусовому порядку лише 30.06.2015, у зв'язку з чим просила суд стягнути на підставі статті 625 ЦК України з відповідача інфляційні втрати у розмірі 71 974,69 грн., 3 % річних у розмірі 3 225,72 грн. за період з 23.09.201 по 30.06.2015.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.03.2016 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв'язку із порушенням норм матеріального права, внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказував на те, що оскільки грошове зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, виконано відповідачем невчасно у суду були всі підстави для стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені. Зазначив, що судом безпідставно не було застосовано до вказаних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Справа № 760/1950/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6805/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідачазаперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.07.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2014, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ј частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 138 453,50 грн., витрати, пов'язані з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 655,20 грн., судовий збір у розмірі 1384,54 грн., а всього 140493,24 грн. (а.с. 6-11).

На виконання вищезазначеного рішення 28.10.2014 Солом'янський районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 2-3194/13.

11.11.2014 державний виконавець ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва № 2-3194/13 від 28.10.2014.

02.04.2015 ОСОБА_2 звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва із заявою про відстрочення виконання рішення суду строком до 30.05.2015 у зв'язку з наявністю обставин, що ускладнюють виконання рішення суду.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2015 у задоволенні зазначеної заяви було відмовлено (а.с. 12).

30.06.2015 відповідач виконала рішення суду у повному обсязі, сума стягнення становила 140 493,24 грн. (а.с. 13-15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскілки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання передбаченого ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною другою вказаної статі передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12). Зобов'язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Разом з тим не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не в якості засобу погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов'язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов'язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це, положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, положення статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами не договірних зобов'язань.

Як роз'яснив Верховний Суд України в Аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Тобто, стаття 625 ЦПК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами інших, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

У вказаній справі спір виник у зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду про стягнення грошової компенсації вартості ј частини квартири та судових витрат в розмірі 140493, 24 грн., отже спірні правовідносини виникли з приводу виконання судового рішення. Разом з тим, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», оскільки вказаний закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, до вказаних правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання передбаченого ст. 625 ЦК України, так як спірні відносини виникли з приводу виконання рішення суду, а не з приводу прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказана правова позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який за правилами статті 360-7 ЦПК має враховуватися судом при розгляді справи. Отже, розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позовної заяви повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам, і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Крім того, доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, та правильно вирішив спір по суті у, визначений спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22.03.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: