Справа №639/6817/16-ц
Провадження №2/639/2217/16
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору припиненим, зняття заборони відчуження, та визнання договору недійсним, суд

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, в якому просила суд ухвалити рішення на підставі якого визнати припиненим договір від 18 вересня 2008 року про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; зняти заборону відчуження нерухомого майна; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.06.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» та повернути сторони правочину в первинний стан; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 вересня 2008 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, та укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до неї про стягнення суми боргу за вказаним договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Вказане рішення позивачем оскаржувалось та було залишено без змін. Вважає, що відповідно до рішень судів задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки неможливо у зв'язку з пропуском з боку відповідача строків позовної давності для стягнення договором позики. На підставі вказаного, позивач робить висновок, що оскільки основне зобов'язання фактично є припиненим, то і зобов'язання позивача у вигляді іпотеки перед ОСОБА_2 також припинено, оскільки в цій частині ОСОБА_2В було також відмовлено.

У зв'язку з викладеним, позивач і була змушена звернутися до суду з даним позовом.

25 листопада 2016 року представником ТОВ «АН «Естейт-Сервіс» було подано письмові заперечення в обґрунтування яких вказано, що під час укладання договору купівлі-продажу від 06.06.2016 року сторонами було дотримано вимоги чинного законодавства. Вказано, що ОСОБА_2 на момент вчинення правочину мав всі повноваження на продаж іпотечного майна, адже іпотечний договір та запис про обтяження були чинними, грошове зобовязання не виконаним, а рішення суду про припинення іпотечного договору не існувало. У зв'язку з цим товариство вважає себе добросовісним набувачем, а позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивачав судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили.

У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі.

Всебічно, повно, та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, та надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 29.07.2008 року на праві приватної власності належить квартира №81 у будинку 49-а по Комсомольському шосе у м. Харкові, на підставі договору купівлі-продажу №Н7-143 від 20.04.1997 року. (а.с. 27, 28)

18 вересня 2008 року між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 3117.

Пунктом 3 договору передбачено, що цей договір укладено як засіб забезпечення виконання зобовязань за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 18.09.2008 року, за реєстровим №3115, відповідно до якого іпотекодавець повинен був повернути іпотекодержателю валютні цінності у сумі 32 400 доларів США не пізніше 18.11.2008 року.

Предметом іпотеки є: квартира №81 в будинку №49-а по Комсомольському шосе у м. Харкові. (п. 2 Договору)

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»)

Таким чином, право іпотекодержателя одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки нерозривно повязано з дійсністю права вимоги за основним зобовязанням, в даному випадку Договором позики від 18.09.2008 року, та не може існувати самостійно без зобовязання.

В судовому засіданні було встановлено, що 24.02.2015 року представник ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Предметом даного позову було стягнення заборгованості за договором позики від 18.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 на суму 32 400 доларів США, а також звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.09.2008 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.09.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було відмовлено. (а.с. 65-69)

Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року. (а.с. 70-74)

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилила, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.09.2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року було залишено без змін. (а.с. 75-78)

Ухвалою від 21 червня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2016 року було відмовлено. (а.с. 36-39)

Отже, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.09.2015 року набрало законної сили 03.03.2016 року.

Рішеннями першої апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 було пропущено строк позовної давності для предявлення вимоги про стягнення боргу за договором позики, який сплинув 19.11.2011 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вже зазначалося судом, іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За таких обставин, у зв'язку з пропуском строку позовної давності для стягнення заборгованості за Договором позики від 18.09.2008 року (основного зобовязання) позовна давність за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.09.2008 (додаткове зобовязання) року також спливла 19.11.2011 року.

Отже, Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.09.2008 року фактично припинив дійсність 19.11.2011 року на підставі ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку».

Однак, в судовому засіданні було встановлено, що 06.06.2016 року між ОСОБА_2 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі застереження у іпотечному договорі про можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу будь-якій особі-покупцю, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий №4486. (а.с. 12-14)

Згідно п. 1.1 даного договору продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Необхідною передумовою укладання договору купівлі-продажу є наявність у продавця права на вчинення такого правочину (право власності або право відчуження), яке має бути підтверджено відповідними документами.

Пунктом 1.3 Договору купівлі-продажу передбачено, що право продажу квартири виникло у ОСОБА_2 у зв'язку із порушенням умов Договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_5 18.09.2008 року на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також застереження про задоволення вимог іпотекдержателя, що міститься у Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.08.2008 року.

Але, як було встановлено у рішенні вище, Договір про задоволення вимог іпотекодержателя припинив дійсність 19.11.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 13, 5, 6 ст. 203 ЦК, має наслідком визнання правочину недійсним.

Таким чином, під час укладання та посвідчення договору купівлі-продажу сторонами та нотаріусом було порушено вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки договір був укладений за відсутності права продавця на відчуження предмета іпотеки, у зв'язку з чим вказаний договір є недійсним з моменту його укладання.

Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК України про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба виникає у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобовязано державні органи скасувати його реєстрацію тощо.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд вказує, що визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Для застосування наслідків недійсності правочину в даному випадку набуває значення факт добросовісності набувача майна, тобто ТОВ «АН Естейт-Сервіс».

В письмових запереченнях проти позову, подані представником вказаного товариства, зазначено, що до моменту укладання та посвідчення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 ознайомив ТОВ «АН Естейт-Сервіс» з рішеннями, на які посилається позивач, тобто з рішеннями Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.09.2015 р., ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2016 р.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Вирішуючи питання, повязані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, суд враховує положення статті 330 ЦК та ст. 388 ЦК України.

Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК).

Враховуючи ту обставину, що набувачу за недійсним правочином (договір купівлі-продажу від 06.06.2016 р.) було достовірно відомо про наявність рішень судів, якими встановлено, що позовна давність за основною вимогою минула, то такий набувач є недобросовісним.

Отже, у суду є всі підстави для застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу від 06.06.2016 року у вигляді реституції, що включає скасування державної реєстрації договору, та зняття заборони відчуження предмета іпотеки за припиненим договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.09.2008 року.

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв'язку із задоволенням позовних вимог на підставі вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 653,60 грн., який був сплачений останньою за подання позовної заяви.

На підставі викладеного і керуючись ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 169, 208-210, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 10, 11, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 256, 258, 266, 330, 388, 390, 655 ЦК України, ст. ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору припиненим, зняття заборони відчуження, та визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати припиненим договір від 18 вересня 2008 року про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 3117.

Зняти заборону відчуження нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_3 (стара назва-Комсомольське шосе) в м. Харкові, накладену приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 3118.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 (стара назва Комсомольське шосе) в м. Харкові від 06.06.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за номером 4486 та повернути сторони правочину в первинний стан.

Стягнути з ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» на користь ОСОБА_1 судовий збір по 826,80 грн. (вісімсот двадцять шість гривень 80 копійок) з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Позивач має право оскаржити рішення в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович