У х в а л а

іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В.,Ситнік О.М., Ступак О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому, посилаючись на ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 807-808, 901-905 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»), стягнути з відповідача на його користь 16 020 грн у рахунок повернення сплачених коштів за договором.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого він взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору 20 грудня 2014 року він перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 16 020 грн. Укладений договір вважає таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору вважає несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору відповідач надав йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг. Він не зрозумів, що сплачена ним сума 16 020 грн є не авансовим платежем, а адміністративним платежем за організацію та оформлення договору. Зазначає, що у договорі не зазначені усі необхідні істотні умови, зокрема, щодо особи продавця, щодо умов про лізингові платежі. Вказував, що після детального вивчення умов договору вже після його підписання, зрозумів, що сплачені ним кошти не повернуть, можливості розірвати договору немає, оскільки правочин взагалі не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача.

Посилаючись на те, що зазначені вище умови договору порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_6 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_6 у рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу кошти в сумі 16 020 грн.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсними п. 4.1 договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119 в частині передачі у користування предмета лізингу лізингоодержувачу з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця адміністративного платежу, в частині визначення в додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119 розміру адміністративного платежу - 968,57 доларів США, п.11.5 договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119 в частині втрати права придбати у власність /викупити/ предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором, та припинення прав лізингоодержувача у випадку вирішення в судовому порядку будь-якого спору між лізингодавцем та лізингоодержувачем з приводу даного договору. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_6 16 020 грн сплачених коштів у рахунок адміністративного платежу за договором від 20 грудня 2014 року № 00119. У решті позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_6 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_6 у рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу кошти в сумі 16 020 грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скаргапідлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають зазначеним вимогам норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 грудня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 00119 з трьома додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу «Dongfeng 404», який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 9 685,61 доларів США (що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на день укладення договору становить 160 200 грн) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору).

20 грудня 2014 року ОСОБА_6 сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 16 020 грн.

24 грудня 2014 року договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року.

Крім того в суді апеляційної інстанції встановлено, що ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відсутня.

Договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Відповідно до ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, встановивши, що була відсутня у лізингової компанії на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що відповідно до статті 227 ЦК України є підставою, для визнання договору фінансового лізингу недійсним; а такожвідсутність нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні норми ч. 1 ст. 220 цього Кодексу, дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213−215 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак