Провадження № 2/522/8032/16
23 листопада 2016 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Домусчі Л.В.,
за участю секретаря Шевчик В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ» до ОСОБА_1 про тлумачення розділів договору іпотеки,
У звязку з невиконанням умов Кредитного договору, Банк, на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (розділ 4 договору іпотеки) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою право власності на предмет іпотеки. Не погоджуючись з рішенням банку та зверненням стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 звернулась до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», Реєстраційної служби ОМУЮ Одеської області, третя особа ТОВ «Південо-Українське бюро консалтингу та оцінки» про скасування реєстрації права власності та визнання незаконними дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, про визнання звіту про оцінку майна таким, що не може бути використано та його скасування.
У процесі розгляду даного спору у сторін виникли суперечності стосовно того, положеннями якого розділу Договору іпотеки, третього чи четвертого, мав керуватися банк при звернені стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності. Крім того, аналізуючи зміст розділу 3 та розділу 4 Договору іпотеки не можна дійти однозначного висновку про їх правову природу, оскільки з однієї сторони видається, що пунктом 3 договору іпотеки передбачено процедуру задоволення вимог іпотекодержателя, а з іншої сторони, при буквальному читанні розділу 4 Договору іпотеки, що при реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя Банк має керуватися лише умовами розділу 4 Договору іпотеки та законом України «Про іпотеку». При цьому, одна сторона вважає, що при зверненні стягнення мали бути застосовані положення розділу 3 договору іпотеки, зокрема, п. 3.1. Договору іпотеки, щодо повідомлення Іпотекодавця про спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а Банк, в свою чергу вважає, що у нього відсутній обовязок щодо повідомлення Іпотекодавця про спосіб звернення стягнення, оскільки при звернені стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, на підставі іпотечного застереження він має керуватися лише умовами розділу 4 Договору іпотеки, яким вже було визначено спосіб звернення стягнення.
Враховуючи зазначену неоднозначність вказаних розділів договору, що дозволяє сторонам по різному їх розуміти, виникла необхідність у їх тлумаченні.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з викладених підстав та просила його задовольнити. При цьому зазначила, що Банк вважає, що положення розділу 3 Договору іпотеки не підлягають застосуванню при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, на підставі іпотечного застереження, у звязку з наступним.
Відповідачка у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, поважних причин неявки суду не представила.
Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що "01" липня 2008 р. між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГОЛДЕН ЕЙКС" (далі також Позичальник, Боржник) та Акціонерним банком "Південний" (далі також-Банк, Позивач, Кредитор, Іпотекодержатель) було укладено Кредитний договір № 261/2 2008 (далі Кредитний договір). Банк прийняті на себе зобов'язання щодо видачі кредитних коштів виконав у повному обсязі.
У звязку з невиконанням умов Кредитного договору, Банк, на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (розділ 4 договору іпотеки) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою право власності на предмет іпотеки.
Не погоджуючись з рішенням банку та зверненням стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 звернулась до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», Реєстраційної служби ОМУЮ Одеської області, третя особа ТОВ «Південо-Українське бюро консалтингу та оцінки» про скасування реєстрації права власності та визнання незаконними дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, про визнання звіту про оцінку майна таким, що не може бути використано та його скасування.
У процесі розгляду даного спору у сторін виникли суперечності стосовно того, положеннями якого розділу Договору іпотеки, третього чи четвертого, мав керуватися банк при звернені стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності. Крім того, аналізуючи зміст розділу 3 та розділу 4 Договору іпотеки не можна дійти однозначного висновку про їх правову природу, оскільки з однієї сторони видається, що пунктом 3 договору іпотеки передбачено процедуру задоволення вимог іпотекодержателя, а з іншої сторони, при буквальному читанні розділу 4 Договору іпотеки, що при реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя Банк має керуватися лише умовами розділу 4 Договору іпотеки та законом України «Про іпотеку». При цьому, одна сторона вважає, що при зверненні стягнення мали бути застосовані положення розділу 3 договору іпотеки, зокрема, п. 3.1. Договору іпотеки, щодо повідомлення Іпотекодавця про спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а Банк, в свою чергу вважає, що у нього відсутній обовязок щодо повідомлення Іпотекодавця про спосіб звернення стягнення, оскільки при звернені стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, на підставі іпотечного застереження він має керуватися лише умовами розділу 4 Договору іпотеки, яким вже було визначено спосіб звернення стягнення.
За змістом статті 637 Цивільного кодекс' України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.
За приписами статті 213 Цивільного кодексу України тлумачення правочину, може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом. Пунктами 3, 4 вказаної статті передбачені правила тлумачення правочину, які визначаються за таким принципом: при неможливості витлумачити положення договору, шляхом використання вузького кола засобів, залучаються нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору. Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, відповідно до змісту зазначеної норми тлумачення правочину може бути здійснене судом з метою встановлення точної волі сторін такого правочину та може мати місце тоді, коли його умови сформульовані таким чином, що допускають неоднозначне їх тлумачення, що у свою чергу, створює стороні перешкоди щодо належного їх виконання та коли правочин носить суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст.
З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з пунктом 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.
Відповідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
При укладені договору іпотеки, сторонами одночасно було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що був викладений у вигляді застереження у іпотечному договорі (розділ 4 Договору іпотеки). При укладені договору про задоволення вимог іпотекодержателя Сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, дотримано істотних умов відповідно Закону України «Про іпотеку» та положень Цивільного кодексу України, форма правочину - дотримана, договір підписано правомочними сторонами, а воля та волевиявлення сторін були спрямовані саме на укладення цього правочину.
Таким чином, Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є обов'язковим для виконання сторонами і саме умовами цього догоовру має керуватися Банк при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності в порядку визначеному ст.36 Закону України «Про іпотеку».
Законом України «Про іпотеку» ( ст.. 33) передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого надпису нотаріуса або з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки та може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
Згідно з нормами статті 37 цього Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Отже, оскільки, реєстрація за банком права власності на предмет іпотеки була здійснена Банком в позасудовому порядку, відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки, враховуючи те, що дане застереження за своєю природою є договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є окремим від іпотечного договору договором, у Банка відсутній обовязок щодо повідомлення Іпотекодавця про спосіб звернення стягнення, оскільки умовами договору про задоволення вимог іпротекодержателя сторонами вже було визначено спосіб звернення стягнення.
Відповідно до приписів чинного законодавства у Банка відсутній обовязок зазначати у вимозі спосіб звернення стягнення, оскільки, ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З викладеного випливає, що Іпотекодержатель може прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання вже після направлення вимоги Іпотекодавцю та спливу 30-ного строку на виконання цієї вимоги.
Зазначене свідчить, про неоднозначність розділу 3 та розділу 4 Договору іпотеки та про те, що сторони по різному розуміють їх зміст, у звязку з чим, суд приходить до висновку що позов обґрунтований , враховуючи вимоги закону України «Про іпотеку», що в даному випадку стягнення на предмет іпотеки передбачено у позасудовому порядку а тому підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169 ч.4, 208, 209, 212-215, 218,224-225 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16,213, 626, 627, 628, 637,638 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» суд, -
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ» до ОСОБА_1 про тлумачення розділів договору іпотеки, задовольнити .
Стягнути з ОСОБА_1 (ід. Код НОМЕР_1) на користь ПАТ АБ «ПІВДЕННИЙ» судовий збір на суму 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) ) грн..00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя: Домусчі Л.В.