Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_7, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; стягнути на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля НОМЕР_1, у розмірі 50 036,24 грн, а також вартість 1/2 частиниметалевого гаража у розмірі 3 тис. грн.

Вказані вимоги обґрунтовувала тим, що вказане майно було придбано подружжям у шлюбі, в якому вона перебувала з відповідачем з серпня 2004 року до листопада 2013 року.

У вересні 2014 року ОСОБА_5 також звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 половину коштів, сплачених ним після розірвання шлюбу на виконання грошового зобов'язання за кредитним договором у розмірі 2 143,99 дол. США, що за курсом НБУ становить 45 066,77 грн, та зобов'язати ОСОБА_4 продовжувати самостійно виплачувати на користь ПАТ «Райффазен Банк Аваль» половину залишку боргового зобов'язання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2014 року об'єднано в одне провадження вказані справи за позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частково задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. У задоволенні решти вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1/2 частини сплачених ним коштів за кредитним договором у розмірі 2 143,99 дол. США, що за курсом НБУ становить 45 066,77 грн. У задоволенні решти вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини автомобіля, стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, стягнення компенсації вартості 1/2 частини гаража. У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення змінити в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини автомобіля і стягнення компенсації вартості цієї частини та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у період з 20 серпня 2004 року по 06 листопада 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування сторін у шлюбі, 28 листопада 2011 року, ними було придбано автомобіль НОМЕР_2, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_5

23 травня 2012 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_7 придбав вказаний автомобіль за 100 072,49 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 про визнання права власності на 1/2 частини автомобіля і стягнення компенсації вартості цієї частини з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними

У ч. 1 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У п. 30 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки 12 серпня 2014 року, а автомобіль ОСОБА_5 був відчужений 23 травня 2012 року, тобто у період перебування сторін у шлюбі та сумісного проживання, при цьому ОСОБА_4 у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що отримані від продажу кошти були витрачені не на потреби сім'ї чи не в її інтересах. З урахуванням вказаного суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля. Крім того, суд правильно зазначив, що визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частини спірного автомобіля унеможливлено тим, що на час розгляду справи він не належить ОСОБА_5, а відчужений іншій особі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015року (в незміненій частині) та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини автомобіля і стягнення компенсації вартості цієї частинизалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур