Справа № 161/3201/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/1474/16 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Осіпука В.В., Бовчалюк З.А.,

секретар Шугалова О.М.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними та скасування рішень нотаріуса за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на незаконність судового рішення у зв"язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповне зясування усіх обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін у зв"язку з таким.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 0201/0408/71-032, згідно якого банком було надано йому як позичальнику грошові кошти у розмірі 58000,00 доларів США на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1, строком до 16.04.2038 року, зі сплатою 11,9 % річних (а.с. 7-10).

Зміни та доповнення до кредитного договору було внесено 02.03.2010 року договором за № 1 та 19.03.2010 року за № 2 (а.с. 11-17).

З метою забезпечення виконання грошового зобовязання за вищевказаним кредитним договором, між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» 16.04.2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиту № 115 в будинку № 22 по пр. Соборності, в м. Луцьку Волинської області (а.с. 18, 19).

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк відступив ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості за вищевказаними кредитним договором та іпотечним договором (а.с. 21-25).

28.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було внесено зміни до записів Державного реєстру іпотек про зміну іпотекодержателя з ПАТ «Сведбанк» на ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

09.06.2015 року на підставі іпотечного договору та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 28.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ, ОСОБА_5 зареєстровано за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 26-30).

Відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на жодній з правових підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

Зокрема, відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі-Закон) факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч.5 ст.5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону.

Відповідно до ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Оскільки ні Цивільний Кодекс України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги, суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про те, що у фактора ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" права придбання відступної грошової вимоги до фізичної особи немає.

Посилання позивача на п.п.1.2. розпорядження №231 від 03.04.2009 Нацкомфінпослуг в чинній на момент укладення оспорюваного договору редакції, відповідно до якої у фактора немає прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, - не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказана норма у редакції, чинній на час укладення договору, не відповідала вимогам ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 1078 ЦК України, як актам вищої юридичної сили. На даний час ця норма виключена з розпорядження.

У своїй позовній заяві про визнання недійсним договору факторингу позивач також указував підставою визнання договору факторингу недійсним відсутність ліцензії на проведення валютних операцій у відповідача..

Такі доводи є помилковими.

Зокрема, згідно з пунктом 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» фінансовими послугами є операції з фінансовими активами, що здійснюється на користь третіх осіб за власний рахунок або за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. До фінансових активів належать грошові кошти, цінні папери, боргові зобовязання та право вимоги боргу, які не є цінними паперами.

Статтею 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначено види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до спеціальних законів, до яких, зокрема, належить діяльність із надання фінансових послуг.

Стаття 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає обовязкове ліцензування операцій з надання наступних фінансових послуг: страхової діяльності, діяльності з надання накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

На підставі наведених норм закону суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що діяльність фінансових установ, які здійснюють факторингові операції, не потребує додаткового ліцензування.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права носять суб"єктивний характер, не спростовують висновків суду, викладених у рішенні, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: