Справа № 583/2663/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді - Плотникової Н.Б.

при секретарі - Логвиненко Л.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4

про визнання договору дарування удаваним та переведення прав та обовязків покупця,

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування удаваним та переведення прав та обовязків покупця, в якому просить суд поновити термін для звернення до суду; визнати договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у власність 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд та приватну земельну ділянку площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться в місті Охтирка вул. Шевченка, 112, який посвідчений 17.08.2012 р. приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_5, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд та приватну земельну ділянку площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться в місті Охтирка вул. Шевченка, 112; визнати за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд та 70/100 частини земельної ділянки площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться в місті Охтирка вул. Шевченка, 112.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та мотивують їх тим, що у квітні 2012 р. знайома позивачки - ОСОБА_6 зі своїм чоловіком ОСОБА_3 запропонували їй (позивачці) купити в них 11/20 частин домоволодіння № 112 по вул. Шевченко м. Охтирка Сумської області за 10000 доларів США. Вона (позивач) разом зі своїм сином ОСОБА_2 та невісткою оглянули домоволодіння та вирішила його купити. Частина коштів, а саме 46000 грн. з процентами в сумі 4191,64 грн., що була еквівалентна 6000 доларів США, в неї (ОСОБА_1В.) була на депозитному рахунку в АТ «Укрсиббанк», строк депозиту закінчувався 13.06.2012 року, крім того, син ОСОБА_2 запропонував допомогти, додавши 1500 доларів США, а решту коштів в сумі 2500 доларів США вони позичили у дядька дружини сина за умови, що будинок буде оформлений на сина, а фактично власником будинку буде вона (ОСОБА_1В.) і вона одноособово буде проживати в цьому будинку. Оскільки у неї (позивачки) із сином були добрі стосунки, вона погодилась на дані умови. Вона (позивач) повідомила ОСОБА_3 про згоду придбати у нього частину домоволодіння. Однак ОСОБА_3 зазначив, що продати частину будинку може не шляхом укладення договору купівлі-продажу, а лише шляхом укладення договору дарування, так як це йому порадив зробити нотаріус, бо власником іншої частини була його (ОСОБА_3Я.) сестра, яка проживала десь у Росії. Вона (позивач) погодилась на ці умови. 13.06.2012 р. вона (ОСОБА_1В.) отримала зі свого депозитного рахунку в АТ «Ощадбанк» депозит в сумі 46000 грн. та проценти по ньому в сумі 4191,64 грн. та придбала в банку 6000 доларів США, які в цей же день в приміщенні банку віддала ОСОБА_3 в якості авансу за купівлю частини домоволодіння. 14.08.2012 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 798496 на 11/20 частини земельної ділянки по вул. Шевченка, 112 м. Охтирка. 17.08.2012 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та приватної земельної ділянки площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою вул. Шевченка, 112 м. Охтирка Сумської області. Після цього вона разом зі своїм сином провели ремонт у будинку і з 30.09.2012 р. вона (ОСОБА_1В.) стала проживати в даному будинку. У жовтні 2012 року її син ОСОБА_2 віддав ОСОБА_3 решту коштів в сумі 4000 доларів США за купівлю частини будинку. 27.05.2013 року вона (позивач) забрала в АТ «Укрсиббанк» ще один свій депозит в сумі 7240 грн., доклала до суми депозиту 760 грн. та віддала дружині свого сина 8000 грн., що еквівалентна 1000 доларів США, в якості повернення позиченої у її (невістки) дядька грошової суми на купівлю частини будинку. Проживаючи в будинку і вважаючи себе власником будинку, вона (позивач) самостійно провела ремонт будинку, витративши на його проведення близько 40000 грн. В травні 2014 р. між нею (позивачкою) та її сином ОСОБА_2 стався конфлікт, після якого син почав стверджувати, що він є власником будинку, а у неї (позивачки) немає ніяких прав на будинок, і що він, якщо захоче, то виселить її з будинку. Вважає, що в дійсності був укладений не договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а вона (ОСОБА_1В.) та її син ОСОБА_2 купили 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та приватну земельну ділянку площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою вул. Шевченка, 112 м. Охтирка Сумської області. Так як вона (ОСОБА_1В.) сплатила за купівлю частини будинку з земельною ділянкою всього грошових коштів у сумі 7000 доларів США, а ОСОБА_2О сплатив 3000 доларів США, то просить визнати за нею (ОСОБА_1В.) право власності на 77/200 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд та 70/100 частини земельної ділянки площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться в місті Охтирка вул. Шевченка, 112.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Просить відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском нею строку позовної давності, про що подав суду письмову заяву, зазначивши, що позивачці на момент укладення спірного договору було відомо, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладається саме договір дарування частини жилого будинку та земельної ділянки, а тому саме з цього моменту вона дізналась про порушення своїх прав і з цього моменту необхідно рахувати строк позовної давності. Крім того пояснив, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів про передачу ОСОБА_3 грошових коштів за придбання частини будинку та земельної ділянки, не довела, що зняті нею (ОСОБА_1В.) у червні 2012 року з депозитного рахунку грошові кошти були використані нею на купівлю частини будинку у серпні 2012 року. Позивачкою не було доведено істотну умову договору купівлі-продажу, а саме ціну, за яку, на її думку, було куплено частину будинку. Зазначення ціни продажу частини будинку з земельною ділянкою відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні не є належним доказом, так як ціна договору не визначається в односторонньому порядку, а відповідач ОСОБА_2 заперечує факт сплати відповідачу ОСОБА_3 грошових коштів за придбання частини будинку з земельною ділянкою та заперечує факт укладення договору купівлі-продажу даного нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що йому його мати ОСОБА_8 подарувала 11/20 частини домоволодіння по вул. Шевченка, 112 м. Охтирка Сумської області, інші 9/20 частини даного домоволодіння належали його зведеній сестрі ОСОБА_4 Рішенням суду будинок було реально поділено між його матірю та ОСОБА_4 У 2012 році він (ОСОБА_3Я.) запропонував позивачці ОСОБА_1 купити в нього за 10000 доларів США 11/20 частин вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та приватну земельну ділянку за адресою вул. Шевченка, 112 м. Охтирка Сумської області, але щоб дана угода була оформлена як договір дарування. Він (ОСОБА_3Я.) поставив таку умову, так як був ще один співвласник будинку, без якого неможливо було продати згідно договору купівлі-продажу належну йому частину будинку. Оглянувши разом з сином та невісткою домоволодіння, ОСОБА_1 погодилась на його пропозицію. 13.06.2012 року позивач ОСОБА_1 зняла зі свого депозитного рахунку в «Укрсиббанк» грошові кошти, які перевела на долари США та тут же в приміщенні банку сплатила йому (ОСОБА_3Я.) 6000 доларів США в рахунок купівлі 11/20 частини будинку та земельної ділянки. Решту 4000 доларів США за їх з позивачкою ОСОБА_1 домовленістю вона повинна була йому сплатити у кінці жовтня 2012 року. Після того, як він (ОСОБА_3Я.) отримав державний акт на земельну ділянку за вказаною адресою, 17.08.2012 року у нотаріальній конторі було укладено договір дарування 11/20 частини житлового будинку з земельною ділянкою по вул. Шевченка, 112 м. Охтирка. Вказаний договір дарування було укладено між ним (ОСОБА_3Я.) та сином позивачки ОСОБА_2, бо так вирішила позивачка ОСОБА_1, яка була присутньою при укладенні договору дарування, а йому (ОСОБА_3Я.) було все одно, хто буде вказаний в договорі дарування. ОСОБА_1 була присутньою при підписанні договору, вона знала, що підписується саме договір дарування, і що обдарованим по договору дарування буде її (ОСОБА_1В.) син ОСОБА_2 і була згодна з цим. В кінці жовтня 2012 року син позивачки ОСОБА_2 сплатив йому решту грошових коштів у сумі 4000 доларів США за купівлю частини будинку та земельної ділянки.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Встановлено, що 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд, розташовані за адресою вул. Шевченка, 112 м. Охтирка, належали відповідачу ОСОБА_3 та були отримані ним в дар від його матері ОСОБА_8 відповідно до договору дарування від 18.08.2010 року. Інші 9/20 частини вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд належать на праві приватної власності ОСОБА_4, що підтверджується копією договору дарування від 18.08.2010 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.09.2016 р.

Судом встановлено, що 17.08.2012 року між ОСОБА_3 та сином позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було укладено договір дарування 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд та приватної земельної ділянки площею 0,0550 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться в м. Охтирка, вул. Шевченка, 112 Сумської області, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність обдаровуваного ОСОБА_2 безоплатно вказане вище нерухоме майно, а обдаровуваний ОСОБА_2 прийняв у власність майно, що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 17.08.2012 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №1021.

Згідно п. 2.2 Договору дарування в присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваному ключі від частини будинку. Прийняття обдаровуваним він дарувальника ключів від частини будинку свідчить про те, що передача речі відбулась. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу частини будинку та земельної ділянки обдаровуваному.

Згідно п.3.1 Договору дарування сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом.

Встановлено, що право власності ОСОБА_2 на 11/20 частини житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Шевченко, 112 м. Охтирка 23.08.2012 року було зареєстровано в КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації», право власності на земельну ділянку площею 0,0550 га було зареєстровано за ОСОБА_2 18.09.2012 року в Поземельній книзі Управління держкомзему у м. Охтирка Сумської області.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 після дарування часини житлового будинку та земельної ділянки фактично прийняв дарунок та набув на нього право власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач та її представник не довели належними доказами, що під час укладення договору дарування сторони (ОСОБА_3 та ОСОБА_2О.) мали намір приховати інший правочин договір купівлі продажу частини житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_3, з одного боку, та ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з іншого боку, який насправді було вчинено, не надали доказів про передачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 коштів за оспорюваним договором в якості вартості спірного майна.

Пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що оформляючи договір дарування нерухомого майна, він мав намір продати вказане майно, і що насправді між ним (ОСОБА_3Я.) та ОСОБА_2 було укладено не договір дарування, а договір купівлі-продажу 11/20 частини житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 передала йому 6000 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 передав йому 4000 доларів США за купівлю вказаного нерухомого майна, - суд не бере до уваги, так як для визнання правочину удаваним необхідно, щоб обидві сторони договору діяли свідомо для приховування іншого правочину, їх дії були направлені на встановлення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди; наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Крім того позивач та її представник зазначаючи, що насправді було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, не надали належних доказів про ціну, за яку було відчужене майно, не довели, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є у відповідних частках покупцями спірного нерухомого майна. Факт зняття позивачкою коштів зі свого депозитного рахунку в АТ «Укрсиббанк» в сумі 46000 грн. з процентами в сумі 4191,64 грн., та обмін їх на 6000 доларів США, на думку суду, не може свідчити про те, що ці кошти були сплачені позивачкою відповідачу ОСОБА_3 в рахунок купівлі частини будинку з земельною ділянкою.

Таким чином, позивачем та її представником не доведено, що при укладенні оспорюваного правочину його сторони мали на меті встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені самим договором дарування, і що між сторонами настали інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені договором дарування, а отже цей правочин не є удаваними у розумінні ст. 235 ЦК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ст.. 82 ЦПК України необхідно стягнути з позивача ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати у виді судового збору в сумі 1174,46 грн. (623,26 грн. за позовну вимогу майнового характеру + 551,20 грн. за позовну вимогу немайнового характеру), сплата якого була відстрочена судом до ухвалення судового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 235 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 10, 60, 82, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та переведення прав та обовязків покупця залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1174,46 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.Б. Плотникова