Справа № 682/1290/16-ц
Провадження № 2/682/531/2016
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:
головуючого судді Мацюка Ю.І.,
за участю секретаря Захарчук С.П.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Славута в приміщенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Ювента» про поновлення на роботі, внесення записів до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
Позивач ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , звернувся в суд з позовом до ТОВ «Ювента» про поновлення строків звернення до суду, внесення записів до трудової книжки про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує про те, що позивач ОСОБА_3 працював в ТОВ «Ювента» на посаді комплектувальника меблів 4 розряду меблевого цеху.
Після отримання повістки про призов на строкову військову службу, 10 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Вважає таке звільнення незаконним, оскільки пунктом 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим 15 січня 2015 року, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Згідно діючого законодавства України після оголошення Президентом України мобілізації, в Україні наступає особливий період.
На дату звільнення позивача була чинною ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачала норму щодо збереження за громадянами, призваними на строкову військову службу на особливий період, місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Аналогічна норма передбачена ч.3 ст.119 КЗпП України, в якій, зокрема, зазначається, що за працівниками, призваними на строкову військову службу зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, а виплата компенсацій в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України.
Крім того, просить поновити строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, вказуючи на поважність причин його пропуску - перебування на військовій службі.
Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити з викладених підстав.
Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подавши заперечення проти позову. Зокрема, у своїх запереченнях зазначає, що позивач ОСОБА_3 був звільнений з роботи 10 квітня 2015 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу, на підставі власноруч написаної заяви, того ж дня йому було видано трудову книжку.
Вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вказаним позовом, оскільки поважність причин його пропуску позивачем не обґрунтовано.
Крім того, зазначає, що позивача було звільнено з роботи на підставі заяви та повідомлення Славутського об`єднаного міського військового комісаріату на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, в редакцій від 05 квітня 2015 року, який передбачав таку підставу припинення трудового договору як призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. При цьому, на момент виникнення спірних правовідносин ст. 119 КЗпП України не містила положень про збереження місця роботи і середнього заробітку за особою, яка призвана на строкову військову службу.
Зміни до статті 119 КЗпП України, якими були встановлені гарантії щодо збереження робочого місця та середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу, були внесені 11 червня 2015 року, а тому звільнення ОСОБА_3 було законним. У даному випадку вказані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки хоча і є спеціальними, проте регулюють різні за правовою природою види правовідносин. Крім того, зазначає, що твердження позивача про його призов на строкову військову службу в особливий період є безпідставними, оскільки законами такий вид військової служби не регламентується.
Оскільки звільнення позивача з роботи було законним, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є також безпідставною, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
В судовому засіданні об`єктивно встановлено, що ОСОБА_3 з 29 квітня 2013 року працював на ТОВ «Ювента», і з 04 листопада 2013 року був переведений на посаду комплектувальника меблів 4 розряду меблевого цеху ТОВ «Ювента».
Відповідно до повідомлення, направленого директору ТОВ «Ювента» Славутським об`єднаним міським військовим комісаріатом, призовник ОСОБА_3 підлягає призову на строкову військову службу 14 квітня 2015 року.
08 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до директора ТОВ «Ювента» з заявою про звільнення з роботи в зв`язку з призовом на строкову військову службу з 10 квітня 2015 року.
Наказом № 56к від 08 квітня 2015 року позивач був звільнений з роботи з 10 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу, п.3 ст.36 КЗпП України.
Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції чинній на дату звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України (в редакції станом на 10 квітня 2015 року) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно ч. 3 даної статті, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та абзац 1 ч. 2 даної статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».
Позивач ОСОБА_3 був призваний на строкову військову службу під час мобілізації, тобто у особливий період, передбачений Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України», тому за ним на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві.
Звільнення ОСОБА_3 і його призов на строкову військову службу здійснювалися під час дії Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», за яким оголошено часткову мобілізацію протягом 210 діб 2015 року, в тому числі на території Хмельницької області.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічна норма зазначена в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
За змістом постанови Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року, справа № 800/582/14, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. У проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припиняється.
На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки на час звільнення ОСОБА_3 , тобто на 10 квітня 2015 року, в Україні, згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014, діяв особливий стан, на нього поширювались вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Заперечення представника відповідача про те, що ОСОБА_3 було призвано саме на строкову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації у особливий період, його звільнення було здійснено з належних та законних підстав, передбачених п. 3 ст. 36 КЗпП України (у редакції станом на 10.04.2015 року), а також посилання на те, що зміни до законодавства набрали чинності 11.06.2015 року і не діяли на час виникнення спірних правовідносин, оскільки позивача було звільнено 10.04.2015 року, суд вважає безпідставними, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, набрав чинності саме 08 лютого 2015 року, тобто до звільнення ОСОБА_3 з ТОВ «Ювента».
Законом передбачено, що за громадянами України, які призвані в тому числі на строкову військову службу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві.
Враховуючи те, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, всупереч ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасування наказу директора ТОВ «Ювента» № 56к від 08 квітня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 з посади комплектувальника меблів меблевого цеху, 10 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу та поновлення його на роботі з 10 квітня 2015 року.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 811 від 04.11.2015 року, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» та встановлено, що дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
За ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає обрахунку за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та у відповідності до положень ст. 235 КЗпП України.
Таким чином, суд вважає, що відповідно до законодавства України, з 08 лютого 2015 року категорії громадян, призваних на строкову військову службу на особливий період, середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних підставах, а, починаючи з 11 червня 2015 року підприємствам, установам та організаціям здійснюється компенсація заробітку за рахунок державного бюджету. Тому, оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог КЗпП України, з відповідача на його користь підлягає стягненню також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 квітня 2015 року по 10 квітня 2016 року за наступним розрахунком.
Відповідно до довідки ТОВ «Ювента», заробітна плата позивача за лютий 2015 року складає 3306,81 гривень, за березень 2015 року 3315,10 гривень.
Кількість відпрацьованих робочих днів у лютому місяці 2015 року -19, у березні 2015 року -20, що разом становить 39 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата складає: 6621,91:39 = 169,79 гривень.
За період з 11 квітня 2015 року по 10 квітня 2016 року час вимушеного прогулу складає 255 робочих днів.
Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Представники позивача просять визнати поважними причини пропуску строків звернення ОСОБА_3 до суду з позовом, посилаючись на те, що після звільнення з роботи позивач з 18 квітня 2015 року знаходився на дійсній військовій строковій службі у військовій частині НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, і перебував у відпустці з 22 по 29 квітня 2016 року, в зв`язку з чим був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, що підтверджено документально.
Суд вважає причини пропуску строку звернення ОСОБА_3 до суду поважними, оскільки після звільнення з роботи він приступив до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, а тому визнав за необхідне у відповідності до ст.234 КЗпП України поновити цей строк.
В частині пред`явлених позовних вимог про зобов`язання відповідача внести до трудової книжки позивача відомості про скасування запису про звільнення з займаної посади та внести запис про поновлення на цій же посаді, суд вважає їх зайвими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у відповідність до п.2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 року, достатньою підставою для внесення змін до трудової книжки в частині незаконного звільнення є рішення суду про незаконне звільнення працівника.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в розмірі 1102,40 гривень за позовні вимоги майнового та немайнового характеру.
Керуючись ст.ст. 36, 119, 234, 235 КЗпП України, ст.ст. 8, 10, 14, 18, 88, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,
Позов задовольнити частково.
Поновити строк звернення ОСОБА_3 з позовом до суду.
Визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Ювента» № 56к від 08 квітня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 з посади комплектувальника меблів меблевого цеху з 10 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Поновити ОСОБА_3 на посаді комплектувальника меблів меблевого цеху ТОВ «Ювента» з 10 квітня 2015 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ТОВ «Ювента» в дохід держави судовий збір у розмірі 1102,40 гривень.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Славутський міськрайонний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мацюк Ю. І.