Справа № 201/1162/16-ц
Провадження № 2/201/2381/2016р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей у супроводі матері та без супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

29.01.2016р. позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька (а.с. № 3-6, 32).

21.04.2016р. відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька судом було постановлено заочне рішення суду про задоволення в повному обсязі позовних вимог позивачки (а.с. № 50).

Ухвалою суду від 06.07.2016р. вищезазначене заочне рішення суду було скасовано (а.с. № 93).

При новому розгляді справи представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 двічі, а саме 14.09.2016р. та 03.11.2016р., уточнювала свої позовні вимоги (а.с. № 111-114, 139).

В обґрунтування позовних вимог, представник позивачки в уточнених позовних заявах посилалася на те, що 22.02.2003р. між сторонами був укладений шлюб, який зареєстровано ВРАГС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська, актовий запис № 92. Від цього шлюбу у сторін є двоє дітей: донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження та син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 01.04.2009р. шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач з дітьми не спілкується, матеріально їх не утримує, не виконує рішення суду про стягнення аліментів. Відповідач не надає в добровільному порядку нотаріальну згоду на виїзд дітей, у зв'язку з чим з урахуванням уточнень до позовних вимог від 14.09.2016р. та 03.11.2016р. позивачка просила дозволити виїхати тимчасово, з 10.01.2017р. по 10.04.2017р. з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - за межі державного кордону України - до тимчасово окупованої території України - в АРК для оздоровлення та відвідання теперішнього чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_6 у м. Феодосію у супроводі матері ОСОБА_1 та без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2.

В ході судових засідань 19.10.2016р. та 03.11.2016р. приймали участь 2 представники позивачки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (діють за довіреністю від 31.03.2015р. та договором від 01.06.2015р. з додатковими угодами до нього - а.с. № 36-38, 108-109), а в ході судового розгляду справи 29.11.2016р. тільки ОСОБА_4, який підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 в їх остаточній редакції та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 був особисто допитаний в судовому засіданні 03.11.2016р. (а.с. № 143), позовні вимоги не визнав, наголосивши на тому, що він заперечує проти находження його малолітніх дітей на тимчасово окупованій території України - АРК. Вважає, що ймовірність терористичних актів висока, а тому він не дасть такої згоди ніколи. Крім того, відповідач повідомив, що діти вже давно фактично проживають у м. Феодосія разом з позивачкою та її другим чоловіком, тому йому не зрозумілий позов взагалі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 (діє за довіреністю від 04.05.2016р.- а.с. № 71) в ході судового розгляду позову, також заперечував проти нього, зазначивши, що його позиція повністю узгоджена з позицією відповідача, який позовні вимоги не визнає і згоден надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей без його супроводу в будь яку країну, крім тимчасово окупованій території України - АРК (доки вона такою буде). Крім того, звертав увагу суду, що позивачка у первісному позові до суду від 29.01.2016р. посилалася в обґрунтування останнього на те, що діти хворіють та потребують консультації лікарів саме у м. Одеса, між тим протягом року розгляду справи таких доказів суду не надала і в уточнених позовних заявах на ці обставини навіть на посилалась.

Представник відповідача також надав суду свої письмові заперечення проти позову (а.с. № 127-128).

Представник третьої особи - Управління - служба у справах дітей Соборної (Жовтневої) районної у місті Дніпрі ради - Голик О.І. (діє за дорученням від 31.08.2016р. - а.с. № 134) в ході судового розгляду справи зазначила, що управління-служба вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з підстав викладених у висновку за № 5-38-241 від 16.11.2016р. (зареєстрований 29.11.2016р.).

В судовому засіданні 29.11.2016р. винесена ухвала (без виходу до нарадчої кімнати) про розгляд справи за відсутності позивачки та одного з її представників та без участі відповідача ОСОБА_2 (з урахуванням тих обставин, що у сторін є представники в судовому засіданні та відповідач ОСОБА_2 був особисто допитаний 03.11.2016р.).

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухав представників сторін, відповідача, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Судом встановлено, що 22.02.2003р. позивачка та відповідач зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська, а 01.04.2009р. шлюб було розірвано у Жовтневому відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. № 11, 14).

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. № 12,13).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить висновку про те, що вони врегульовані ЦК України, СК України, положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р.

Відповідно до положень ст. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого КМУ від 04.06.2015р. № 367 в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. № 57.

Згідно із ст. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно із ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, суд може зробити висновок, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітніх дітей за межі України, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Між тим, суд не находить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на таке.

Під час розгляду справи судом встановлено, що малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з березня 2014р. постійно проживають на у м. Феодосія - тимчасово окупованій території України - АРК зі своєю матір'ю та її другим чоловіком, з яким вона зареєструвала шлюб 11.07.2014р. у м. Феодосія (а.с. № 15).

Діти у м. Феодосія постійно проживають та навчаються. За ці два роки діти отримали „виды на жительство иностранного гражданина" на п'ять років з 21.06.2016р. по 21.06.2021р. (а.с. № 119-123).

Ці обставини в суді стверджував відповідач ОСОБА_2, допитаний 03.11.2016р. та не заперечувала й сама представник позивачки - ОСОБА_3 (бабуся дітей) під час судових засідань по справі 19.10.2016р. та 03.11.2016р., в яких вона приймала участь особисто (а.с. №136-137, 143).

Ці обставини підтверджуються і висновком Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради за № 5-38-241 від 16.11.2016р. (зареєстрований 29.11.2016р.) (а.с. № 145-147), а також відповіддю голови Соборної районної у м. Дніпрі ради ОСОБА_11 від 10.10.2016р. на ім'я представника Уповноваженого з питань дотримання прав дитини, недискримінації та гендерної рівності ОСОБА_12 (а.с. № 148-149).

Висновок Управління-служби та відповідь голови ради підготовані на підставі документів, які їм були надані, а саме грамоти сш. № 9 м. Феодосія на ОСОБА_4 за навчальний 2015р., довідки дитячої поліклініки м. Феодосія про те, що ОСОБА_5 спостерігається у дитячого невролога, постійно отримує протисудорожну терапію. Мати дітей станом на 13.05.2016р. працює у м. Феодосія в ТОВ „Голубой залив".

Таким чином, зібрані докази свідчать про те, що діти постійно проживають зі своєю мамою у м. Феодосія, а отже суд не може дати дозвіл на виїзд дітей з м. Дніпро до м. Феодосія АРК, оскільки діти фізично не перебувають у м. Дніпрі і взагалі на території держави Україна.

Це рішення узгоджується із правовими позиціями, які були висловлені у постановах ВССУ від 05.11.2015р. у справі № 6-4466св15, від 09.07.2015р. у справі № 6-7961св15 та від 18.11.2015р. у справі № 6-20930св15.

Письмові заперечення проти заяви відповідача про скасування заочного рішення суду та уточнених позовних заявах від 14.09.2016р. та 03.11.2016р., в яких представник позивачки ОСОБА_3 писала, що діти начебто проживають по черзі то в м. Дніпрі у неї (бабусі), то з мамою у м. Феодосія (а.с. № 87-88, 111-114, 139), а також аргументи представника позивачки ОСОБА_4 про це ж, суд оцінює критично, оскільки, по-перше, місцем проживанням неповнолітніх (малолітніх) дітей є місце проживання одного з батьків (ч.3, 4 ст. 29 ЦК України), по-друге, дітям зараз 13 та 9 років, отже вони не можуть одночасно проживати і у бабусі у м. Дніпрі і навчатися у навчальних закладах м. Феодосія АРК.

При винесені рішення суду також враховано, що позивачка у первісному позові до суду від 29.01.2016р. (а.с. № 3-6) посилалася в обґрунтування останнього на те, що діти хворіють та потребують консультації лікарів саме у м. Одеса, між тим протягом року розгляду справи таких доказів суду так і не надала і в уточнених позовних заявах на ці обставини її представник навіть не посилалась (а.с. № 111-114, 139).

При новому розгляді справи після скасування заочного рішення суду від 21.04.2016р. судом також враховано, що розглядаючи справу перший раз за відсутності відповідача, суд не міг врахувати його заперечення та докази, а саме заяву про перешкоди у спілкуванні з дітьми від 04.02.2016р., яку ОСОБА_2 адресував начальнику Жовтневого ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, залишення без розгляду позову про позбавлення його батьківських прав (а.с. №78-79, 135).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на результати розгляду позову, суд не находить підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею судових витрат по сплаті судового збору у сумі 551грн.20коп.

На підставі викладеного керуючись ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою ВРУ 27.02.1991р., ст.ст. 29, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 СК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей у супроводі матері та без супроводу батька - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя : Н.В.Ткаченко