Справа №: 343/1298/15-ц
Провадження №: 2/0343/295/16
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Андрусіва І. М.,

з участю: секретаря судових засідань- Височанської О.З.,

адвокатів- Вовка В.В., ОСОБА_1,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в сумі 2 000 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 43 980 гривням, 3% річних від простроченої суми в розмірі 58, 92 гривень та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.01.2015 року він позичив відповідачці 2 000 доларів США, про що відповідачкою власноручно написана розписка в присутності 2 свідків строком на 3 місяці до 06.04.2015 року. Однак, ні після спливу обумовленого сторонами строку, ні на момент подачі даного позову до суду, грошові кошти повернені не були, що стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, додатково пояснивши, що фактичної передачі коштів у розмірі 2000,00 доларів США не відбулося. За ці кошти позивач провів ремонт в квартирі, яку придбала відповідачка в ОСОБА_5. Розписка написана власноручно ОСОБА_3, в добровільному порядку, після повного проведення ремонту, яка слугувала так званим актом виконаних робіт. Окрім цього на думку представника позивача відбулась заміна боргу позиковим зобов"язанням з додержанням вимог про новацію і здійснене у формі встановленій для договору позики.

Відповідач та її адвокат заперечили проти позову, у його задоволенні просили відмовити. Відповідачка вказала, що будь-яких коштів від позивача вона не отримувала, домовленість про проведення ремонту мало місце, однак позивач його не провів та не надав суду жодних доказів про протилежне.

Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06.01.2015 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу двох кімнат, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2, по вул. Обліски 117б в м. Долина Івано-Франківської області.

06.01.2015 року ОСОБА_3 власноручно при свідках ОСОБА_7 та ОСОБА_5 написала розписку про те, що отримала від ОСОБА_2 гроші в розмірі 2000,00 доларів США та зобов"язується повернути їх до 06.04.2015 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 просив позов задовольнити з підстав, зазначених в ст.ст.1046-1052 ЦК України.

З даних правових висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно ч.2 ст 214 ЦПК України є обовязкові до застосування, встановлено наступне.

У разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов"язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За такого, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З пояснень представника позивача ОСОБА_4, даних в судовому засіданні, встановлено про те, що ОСОБА_2 відповідачці гроші не позичав, а витратив їх для проведення ремонту, у зв"язку з чим заборгованість виникла в результаті невідшкодованих коштів за проведені ним ремонтні роботи квартири, власником якої являється відповідачка. Не маючи можливості одразу сплатити погоджену між сторонами суму за матеріали та проведений ремонт, відповідачка зобов"язалась зробити це до 06.04.2015 року, про що вказала у розписці.

Свідок ОСОБА_5, дав показання суду про те, що 06.01.2015 року, згідно договору купівлі-продажу, зазначеного вище, продав дві кімнати в м. Долина вул.Обліски 117б, Івано-Франківської області ОСОБА_3. У його присутності 06.01.2016 року вона написала розписку, фактичної передачі їй коштів у розмірі 2000,00 доларів США не було, однак відповідачка взяла зобов"язання повернути їх за виконані роботи по ремонту.

Не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що відбулась заміна боргу позиковим зобов"язанням з додержанням вимог про новацію і здійснене у формі встановленій для договору позики.

Згідно ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами новаційного правочину є: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, кількісні характеристики, істотні умови, тощо).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З аналізу вказаних норм вбачається, що в даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми.

Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами до укладення спірного договору позики не існувало будь-яких правовідносин. Вищевказані розписка та договір купівлі-продажу двох кімнат, в яких мав робити ремонт позивач, укладались в один день- 06.01.2015 року. Позивач по справі мав замінити два вікна, встановити вхідні металеві двері, плитку, провести електомонтажні роботи, водопостачання, встановити умивальник, водонагрівач, провести штукатурні роботи, однак доказів того, що ним були проведені вказані роботи суду не надано.

Розписка від 06.01.2015 року на суму 2000,00 доларів США не може бути розцінена як новація боргу, оскільки суб'єктний критерій не передбачає існування на момент надання даної розписки намірів її сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим зобов'язанням. Більше того, у згаданій розписці не зазначено, що остання вважається договором новації, а лише констатує факт отримання ОСОБА_3 у борг від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2000,00 доларів США зі строком повернення 06.04.2015 року.

Таким чином зібраними у справі доказами встановлено проте, що сторони визнали безгрошовість договору позики та не здобуто доказів, що відбулась заміна боргу позиковим зобов"язанням з додержанням вимог про новацію .

На підставі викладеного та ст. ст. 509, 638, 640, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з часу ознайомлення з мотивувальною частиною рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: