Справа № 464/9847/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/3767/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ПАТ «Кредобанк» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (правильно Ярославівни), третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року ПАТ «Кредобанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, вимоги якого обґрунтовує тим, що 24 квітня 2008 року укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 96 490 дол. США строком до 23.04.2028 року. Після отримання виконавчого листа по судовому рішенню про стягнення з боржника коштів в розмірі 687 570,56 грн., Банком було подано заяву про відкриття виконавчого провадження, в процесі якого стало відомо про наявність іншого виконавчого провадження, відкритого за виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Вважає, що вказаний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки нотаріус не переконався належним чином в безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, чим порушив Закон України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій. Тому просить визнати виконавчий напис, вчинений 13 липня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5Б, таким, що не підлягає виконанню.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (правильно Ярославівни) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПАТ «Кредобанк», вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_3 надано нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості ОСОБА_4 перед ним. Зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не визначено переліку документів, що підтверджують безспірність зобовязання, а тому вважає, що враховуючи положення про аналогію права та закону, суд повинен був застосувати визначення, яке передбачене абзацом 2 пункту 3 частини 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якого безспірні вимоги кредиторів - грошові вимоги кредиторів, підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, і постановою про відкриття виконавчого провадження, згідно з яким відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника. Крім того вважає, що докази надані представником ОСОБА_3, не підтверджують безспірності вимог і відповідно є неналежними та недопустимими. Зазначає, що даний факт вказує на те, що у виконавчого напису відсутня сила виконавчого документу, у звязку з чим напис слід було визнати таким, що не підлягає виконанню. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 174, 175, 176, 177), в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Кредобанк» - ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 8147/Р, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 96 490 доларів США строком до 23.04.2028 року. Позичальник зобовязався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом щомісяця згідно з графіком (а.с. 10-11).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26.06.2014 року з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором в розмірі 86 021,59 доларів США.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.03.2015 року дане рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 12-15).

19.06.2015 року між відповідачами укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 передав відповідачці ОСОБА_4 гроші в розмірі 500 000,00 (пятсот тисяч) гривень без сплати відсотків за користування грошима, а ОСОБА_4 зобовязалася їх повернути до 29.06.2015 року, а в разі неповернення грошей в передбачений договором строк сплатити штраф в розмірі 2 500 000,00 (два мільйони пятсот тисяч) гривень Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 131).

Пунктом 6 договору позики передбачено право позикодавця звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про стягнення заборгованості.

Реалізуючи передбачене договором право ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса.

06.07.2015 року ОСОБА_4 отримала повідомлення про необхідність в строк до 12.07.2015 року повернути позичені грошові кошти, про що свідчить її підпис. Вказаним повідомленням ОСОБА_4 була проінформована про наслідки неповернення коштів (а.с. 134).

13.07.2015 року ОСОБА_3 вдруге звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. В той же день ОСОБА_4 письмово підтвердила наявність заборгованості за договором позики та зазначила про відсутність заперечень з цього приводу (а.с. 135, 136).

13.07.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 несплачених в строк на підставі договору позики грошових коштів в розмірі 500 000,00 грн., строк повернення яких настав 29.06.2015 року, та штрафу в розмірі 2 500 000,00 грн. за несвоєчасне повернення суми позики, а разом 3 000 000,00 грн. (а.с. 130, 132).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відмовляючи Банку у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики і це підтверджується нотаріально посвідченим договором та розпискою ОСОБА_4 про отримання грошових коштів. ОСОБА_3 умови договору позики виконав, в той же час ОСОБА_4 свої зобовязання перед ним не виконала та в передбачений договором строк гроші не повернула.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 3.1 глави 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

В п. 3.2 Інструкції зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року.

Згідно п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно послався на те, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

З копії документів, на підставі яких приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 13 липня 2015 року було вчинено виконавчий напис на договорі позики, за реєстровим № 1766, вбачається, що ОСОБА_3 надано нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості, а саме оригінал договору позики від 19.06.2015 року, в тому числі і заяву у відповідності до умов Договору позики.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 5 даного Договору документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобовязання, буде вважатись даний Договір, який знаходиться у позикодавця. Крім того сторони домовились, що документом, який підтверджує прострочення виконання позичальником зобовязання та безспірність заборгованості, буде також письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане особисто позичальникові під розписку.

Із заяви ОСОБА_4, яка нею була подана 13.07.2015 року приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, вбачається, що вона визнає загальну суму боргу в розмірі 3 000 000,00 (три мільйони) гривень, яка складається з 500 000,00 грн., які вона повинна була повернути згідно договору позики в строк до 29.06.2015 року та штрафу у розмірі 2 500 000,00 грн., який нарахований за несвоєчасне повернення суми позики до 12.07.2015 року. Даною заявою також підтверджує, що їй відомо про звернення ОСОБА_3 до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису і заперечень проти цього не має (а.с. 136).

Аналізуючи вищенаведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що твердження апелянта про те, що доказом безспірності заборгованості є лише ті вимоги кредиторів, які підтверджені судовим рішенням, постановою про відкриття виконавчого провадження, - є безпідставними.

Вірним також є і висновок районного суду, що зазначена у виконавчому написі сума заборгованості не включає передбачені договором інфляційні втрати та 3% річних, не свідчить про наявність спору, оскільки стягнення вказаних сум є правом позикодавця і виключно позикодавець вирішує скористатися цим правом чи ні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції,що ОСОБА_3 надано нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, а тому нотаріус правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства вчинив виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано наявність письмового визнання позичальником заборгованості за договором позики, а також наявність доказів отримання позичальником вимоги про усунення порушень.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6