Справа № 344/9859/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2451/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 33679,70 грн.

Позивач зазначив, що він з 01 серпня 2013 року працював в Івано-Франківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру». 22 червня 2015 року він звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, однак при звільненні йому не виплачено належну заробітну плату, і тільки 26 лютого 2016 року з ним проведено остаточний розрахунок.

Посилаючись на те, що відповідач не виплатив належні йому суми при звільненні позивач на підставі ст.116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 28200,80 грн. та збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляцій у сумі 5479,62 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором для якого встановлений трьохмісячний строк для звернення з позовом до суду.

Апелянт вважає, що кошти які належні йому до виплати, виплачуються відповідно до законодавства про оплату праці і оподатковуються як дохід фізичних осіб, зазначена компенсація є невід»ємною складовою заробітної плати, яку він повинен отримати від роботодавця. А тому відповідно до положень ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці він має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник ДП «Центр Державного земельного кадастру» ОСОБА_4 заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаютьсь на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що з 01.08.2013р. по 22.06.2015р. ОСОБА_2 працював у регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру», звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Встановлено, що на день звільнення державним підприємством Центр державного земельного кадастру» позивачу не була виплачена заробітна плата, і тільки 26.02.2016 року з ним проведено повний розрахунок (а.с.2-6). Дані обставини не заперечуються сторонами.

Таким чином встановлено, що з боку відповідача мало місце порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції правильно виходив із того, що остаточний розрахунок із позивачем проведено 26 лютого 2016 року, із позовом до суду він звернувся 05 серпня 2016 року, тому відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України ним пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа N 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360 7 ЦПК України є обов'язкової для всіх судів України.

Посилання апелянта на те, що кошти про стягнення яких ним заявлено позов виплачуються відповідно до законодавства про оплату праці і оподатковуються як дохід фізичних осіб та є невід»ємною складовою заробітної плати, а тому він має право звернутися до суду з позовом про стягнення таких сум без обмеження будь-яким строком не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України - працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з тим, предметом заявлених позивачем вимог є відповідальність підприємства за затримку виплати йому заробітної плати, а не стягнення належної йому заробітної плати, не виплаченої з вини відповідача, а тому при вирішенні даного трудового спору слід керуватися ч.1 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_5