Ухвала

Іменем України

01 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні власністю та виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційними скаргами представника ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що він є власником квартири № АДРЕСА_2

Позивач вказує, що деякий час мешкав разом з ОСОБА_5 у квартирі № АДРЕСА_1, але фактично до початку січня 2002 року вони припинили фактичні шлюбні відносини і ОСОБА_5 виїхала із зазначеної квартири та вселилася до кв. АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 22 лютого 1999 року № 066/99, яке рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2008 року у справі № 22ц-1131/08 визнано недійсним.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_5 самоправно зайняла квартиру, оскільки станом на день вселення ОСОБА_5 до спірної квартири - 30 січня 2002 року він вже припинив з нею фактичні шлюбні відносини та не давав згоди на її вселення до квартири як члена його сім'ї. Мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6 вселилася та була зареєстрована у зазначеній квартирі 11 лютого 2005 року також без його згоди.

Крім того, позивач зазначає, що його та ОСОБА_5 неповнолітній син - ОСОБА_7 зареєстрований весь час з батьком за адресами: кв. АДРЕСА_3, та АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не звільняють спірної квартири, не виходять з ним на контакт, відмовляються відчиняти двері, не допускають його до належного йому майна, створюють перешкоди у користуванні квартирою, позивач просив зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди у здійсненні його права власності на АДРЕСА_2 шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_5, задоволено, касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні власністю - квартирою за адресою: АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі самоправно зайняли спірну квартиру без дозволу власника і не як члени його сім'ї, а на підставі свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_5, яке відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області, що набрало законної сили 25 червня 2008 року, визнано недійсним. Договір найму житлового приміщення або інші договори про порядок користування житловим приміщенням між позивачем та відповідачами не укладалися.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 щодо її проживання з ОСОБА_4 разом як членів однієї родини, застосування поняття «член сім'ї», а також про те, що підставою для її вселення у спірну квартиру були саме фактичні шлюбні відносини між сторонами, а не як власника квартири не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області, що набрало законної сили 25 червня 2008 року встановлено, що ОСОБА_4 з 1996 року по 2002 року проживав із ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-928/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у вихованні дитини встановлено, що з 1996 року по 2002 рік ОСОБА_4 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5

Також, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2004 року зазначає про факт спільного проживання з 1996 року до січня 2002 року.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що до фактичних відносин, які склались між позивачем та ОСОБА_5 та які тривали з 1996 року по 2002 року неможливо застосовувати поняття шлюб, сім'я, або член сім'ї за відсутності факту реєстрації шлюбу між сторонами, оскільки нормами чинного законодавства на час спільного проживання сторін, зокрема ст. 6 КпШС України, визнався тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистим правом громадян.

Також судами установлено, що позивач не проживав у спірній квартирі,а був зареєстрованим із 03 січня 1992 року до 04 травня 2011 року за адресою: АДРЕСА_1, а з 18 травня 2011 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до форми № 3 від 14 серпня 2012 року в квартирі № АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_5 - колишня цивільна дружина з 30 січня 2002 року та ОСОБА_6 - мати колишньої цивільної дружини з 11 лютого 2005 року.

Так, 30 січня 2002 року ОСОБА_5 зареєструвала своє місце проживання за спірною адресою, а за її згодою, як власника, 11 лютого 2005 року до неї вселилася її мати - ОСОБА_6, яка також зареєструвала своє місце проживання за цією адресою, що підтверджується довідкою Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сімекс» (далі - ОСББ «Сімекс»).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області 25 червня 2008 року з урахуванням ухвали того ж суду від 02 липня 2008 року про виправлення описки, визнано недійсним договір-зобов'язання від 04 вересня 1998 року про пайову участь у будівництві житла у АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Сімекс»; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22 лютого 1999 року на кв. АДРЕСА_2, видане на ім'я ОСОБА_5; визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду України від 28 липня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 15 вересня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2008 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 08 лютого 2012 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2008 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 15 вересня 2008 року, залишено без змін.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що оскільки правочин - договір зобов'язання від 04 вересня 1998 року № 11-Б про пайову участь у будівництві житла, був визнаний недійсним з моменту його вчинення, тобто з 04 вересня 1998 року, то вселитися у спірну квартиру як власник ОСОБА_5 права не мала, а довідка ОСББ «Сімекс» не є документом на підтвердження права власності на квартиру.

Частиною 3 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордеру, а також визнання їх недійсними).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про те, що його не залучено до участі в справі, хоча оскаржуваними рішеннями порушені його права, оскільки виселення з квартири його матері, з якою рішенням суду визначено його місце проживання, призведе і до його виселення зі спірної квартири не знайшли свого підтвердження.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2010 року у справі №2-928/10 встановлено спосіб та порядок участі ОСОБА_4 у вихованні дитини, та встановлено, що після припинення спільного проживання між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їх неповнолітня дитина залишилась проживати разом з матір'ю.

Також ОСОБА_5 було надано до суду довідку ОСББ «Сімекс» від 16 серпня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_7 мешкає разом з матір'ю ОСОБА_5 у квартирі № АДРЕСА_2.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що факт проживання ОСОБА_7 з батьком підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 19 жовтня 2012 року, якою ОСОБА_7 підтвердив факт свого проживання з 23 вересня 2012 року з батьком - ОСОБА_4, а також довідкою з місця проживання, відповідно до якої ОСОБА_7 зареєстрований разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, суду дійшли висновку, що на час розгляду справи ОСОБА_7 досяг чотирнадцяти років та відповідно до чинного законодавства має право самостійно обирати місце свого проживання.

Також, позивач наголошував на тому, що він не порушує питання про вичленення сина із спірної квартири.

Суди попередніх інстанцій з урахуванням норм ст. 109, ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України дійшли висновку про те, що відповідачі самоправно зайняли спірну квартиру та безпідставно нею користуються, а тому слід усунути перешкоди власнику у користуванні його майном шляхом їх виселення без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 відхилити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.В. Ступак