Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

секретар Кирилюк О.О.,

з участю пр-ка позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

пр-ка відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національний банк України, до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

06 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі банк) звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 07 червня 2013 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № КФ-2009284, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 165665,52 грн. з кінцевим терміном повернення до 06 червня 2018 року включно зі сплатою 22% річних.

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між банком та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір б/н від 07.06.2013 року, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру № 66, що складається з однієї кімнати, загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, яка розташована у будинку № 52А на вул.Потебні в м.Луцьку Волинської області.

Посилаючись на те, що боржник порушив виконання зобовязань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість на суму 94295,86 грн., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на зазначену квартиру.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Відповідач та його представник апеляційну скаргу заперечили та просять її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем тієї обставини, що на час звернення із позовом розмір заборгованості за кредитним договором є співмірним із вартістю іпотечного майна.

Проте, такий висновок зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено, що 07 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № КФ-2009284, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 165665,52 грн. зі сплатою 22% річних, з кінцевим терміном повернення 06 червня 2018 року. Також договором передбачено випадки підвищених процентів та штрафні санкції (а.с.8-15).

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором кредиту між банком та відповідачем ОСОБА_2, як фізичною особою було укладено іпотечний договір б/н від 07.06.2013 року, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру № 66 у будинку № 52А на вул.Потебні в м.Луцьку Волинської області (а.с.16-23).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 28.09.2016 року (у справі № 6-1243цс16) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для усіх судів.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно.

Згідно п.п.7.4., 7.4.1. іпотечного договору сторони домовилися, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише у позасудовому порядку (а.с.20).

Саме таке положення і закріплене у ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Також у п.7.4.1. іпотечного договору сторони засвідчили, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається (а.с.20).

Покликання представника позивача на те, що позивач вправі задовольнити таку вимогу і за рішенням суду не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать умовам договору.

Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду визначена статтею 39 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює лише два способи реалізації предмета іпотеки за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Судом встановлено, що умови іпотечного договору укладеного між банком та іпотекодавцем були погоджені сторонами у встановленому законом порядку, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.3 ЦК України.

Оскільки сторони договору дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно лише у позасудовому порядку, то лише у такому порядку і може бути застосовано такий шлях звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно, у звязку з чим позов не підлягає до задоволення.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національний банк України, до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді