Справа № 570/102/16-ц
Номер провадження 2/570/487/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

покликаючись на неналежне виконання відповідачами умов кредитного договору, позивач у поданій до суду 14 січня 2016 року позовній заяві просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором № 0710/77 від 30 жовтня 2007 року в сумі 52 500, 60 дол.США, що за курсом 23.45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2015 року складає 1 231 139 грн. 12 коп. та судові витрати в розмірі 18 467 грн. 09 коп.

Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах вони просять справу слухати у їх відсутність на підставі представлених доказів.

Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник позивача у поданій до суду заяві позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

Представник відповідачів у поданих письмових запереченнях проти позову позов не визнає, оскільки по даному договору винесені вже три рішення суду, по яких видані виконавчі листи, що перебувають на виконанні. Судами вже допущене подвійне стягнення заборгованості, що полягає у здійсненні на час розгляду справи процедури звернення стягнення на нерухоме майно за рішенням, яке набрало законної сили. На думку сторони відповідачів, вимоги позивача не є доведеними, розрахунок непогашеної заборгованості не підтверджений квитанціями про сплату, довідками банку, виписками про погашену суму кредиту. Вважає, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, однак виникає грошове зобов'язання з виконання рішення суду, невиконання якого тягне відповідальність, установлену ст.625 ЦК України, та оскільки такі позовні вимоги позивачем не заявлялися, тому в задоволенні позову слід відмовити.

У випадку задоволення позову просить зменшити розмір пені, враховуючи перебування відповідача в зоні АТО та не застосовувати штрафні санкції.

Суд, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як встановлено судом, 30 жовтня 2007 року між ПАТ Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №0710/77, за умовами якого кредитодавець надав, а позичальник одержав 60 000 доларів США кредиту, зобов»язавшись повернути кошти у термін до 15 жовтня 2012 року згідно з графіком погашення заборгованості та сплативши за використання кредитних коштів проценти у розмірі 14% річних.

В цей же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з договору, між кредитором та поручителем ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0710/77/ДП, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, зокрема і тих, що виникнуть у майбутньому, що випливають з умов кредитного договору.

Позичальник порушував узгоджений сторонами графік погашення суми кредиту та допустив виникнення заборгованості.

У відповідності до розрахунку станом на 08 грудня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 132 229, 47 дол.США, а саме:

●33 361, 96 дол.США - заборгованість за кредитом;

●43 476, 52 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●55 390, 33 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором;

Від цієї суми позивач віднімає суму у розмірі 82 239.05 доларів США, яка була стягнута з відповідача заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2012 року.

Крім того, просить стягнути 10, 66 дол.США - штраф (фіксована частина) та 2 499, 52 дол.США штраф (процентна складова).

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.ст.1054 ЦК України за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання-кредитного договору-характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього. Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отриманню даного кредиту передувало оформлення відповідачами заяв, в яких вони вказали свої анкетні дані, відомості про майновий стан, місце роботи, зазначивши бажану суму грошових коштів. За текстами заяв відповідачі ознайомилася з умовами та правилами надання банківських послуг та були згідні з ними. Їм також було повідомлено про тарифи банку, умови кредитування в банку. Дані факти підтверджуються підписами на заявах та вони ствердили факт отримання вищевказаної інформації у письмовому вигляді.

Укладені між сторонами договори відповідають вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування були сторонами погоджені та підписані, договір виконувався позичальником, що свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження ними усіх його умов. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідачі не пред»являли. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Щодо спростування доводів сторони відповідачів про подвійне стягнення заборгованості, то суд ураховує те, що звернення стягнення на предмет іпотеки і стягнення заборгованості за кредитним договором є різними формами цивільно-правової відповідальності. Тому за наслідками звернення стягнення на іпотечне майно підлягатиме стягненню лише той розмір заборгованості, який є різницею між вартістю реалізованого предмета іпотеки і несплаченим боргом за кредитним договором.

Відповідно до абз.2 п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст.599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином.

Ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов'язання та не позбавляє позичальника права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, зокрема, сплати процентів, пені до моменту належного виконання зобов'язання.

Не заперечуючи проти існування факту кредитної заборгованості позичальника перед кредитором, суд не згодний із її розміром.

У відповідності до правової позиції, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, що згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх суддів, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами даного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, з метою захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних осіб під час здійснення завдань цивільного судочинства у відповідності до Конституції України суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині нарахування штрафу за порушення умов договору слід відмовити.

Ч.3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення ст.616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Відповідно до роз»яснень п.27 вищевказаної постанови Пленуму ВССУ положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, зменшення судом розміру неустойки в разі її неспіврозмірності завданим збиткам полягає в оцінці наслідків порушення зобов'язання боржником і застосуванні принципу добросовісності.

Виходячи з наведеного, боржник не ігнорував своїх зобов'язань за договором, позивачем не доведено наявність негативних наслідків для нього через прострочення позивачем виконання зобов'язання.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Будучи обізнаним, що позичальник тривалий час фактично перестав сплачувати належні за кредитним договором платежі на погашення боргу, у зв'язку із чим зростала сума заборгованості, банк не вживав жодних заходів щодо зменшення розміру збитків. З урахуванням викладених обставин та вимог виваженості, розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що банк своїми діями сприяв збільшенню розміру пені, а тому наявні підстави для зменшення її розміру до 4 000 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки позичальником порушено умови кредитного договору, що призвело до виникнення перед банком кредитної заборгованості, яка складається із тіла кредиту, відсотків за користування кредитом і пені, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов"язання за договором. Позивач надав до суду копії зазначених договорів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який в силу ст.ст.59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі, а відповідачі не надали об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором. Судом таких доказів також не здобуто, що вказує на обґрунтованість позову.

Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту. Дана заборгованість має бути стягнута з боржника та поручителя як солідарних боржників, бо така вимога позивача є підставна і ґрунтується на вимогах Закону, оскільки належне повернення кредитних коштів забезпечено порукою співвідповідача.

Враховуючи вказане рішення суду, яке не підлягає ревізії, суд вважає, що на даний час загальна сума задоволеного позову складається з нарахованих за цей період процентів за користування кредитом у розмірі 13 945.11 доларів США та зменшеної судом пені у розмірі 4 000 доларів США, зменшена на суму 94.09 доларів США як залишок по тілу кредиту.

У зв»язку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідачів також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору відповідно до задоволених вимог. Разом з тим, солідарне стягнення суми судових витрат, як про це просить позивач, законом не передбачено, тому вони стягуються з відповідачів на користь позивача порівну.

На підставі наведеного, ст.ст.526, 543, 572, 575, 589, 1054 ЦК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії СР номер 016411, виданий 30 січня 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4»янівка Горохівського району Волинської області, паспорт серії СР номер 106390, виданий 27 листопада 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват банк" (р/р 3111, , МФО № 308299 вул.Набережна Перемоги, буд. 50, м.Дніпропетровськ, 49049) заборгованість за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року в сумі 17 851.02 дол.США, що за курсом 23.45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2014 року складає 418 606 грн. 42 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії СР номер 016411, виданий 30 січня 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват банк" (р/р 3111, , МФО № 308299 вул.Набережна Перемоги, буд. 50, м.Дніпропетровськ, 49049) судовий збір в розмірі 3 139 грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4»янівка Горохівського району Волинської області, паспорт серії СР номер 106390, виданий 27 листопада 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват банк" (р/р 3111, , МФО № 308299 вул.Набережна Перемоги, буд. 50, м.Дніпропетровськ, 49049) судовий збір в розмірі 3 139 грн. 55 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання копії.

Суддя Кушнір Н.В.