Провадження № 22ц/784/2440/16 Суддя першої інстанції Нікітін Д.Г.
Справа№487/6313/15-ц
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

1 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Адриєнеко Л.Д.,

за участю прокурора Цвікілевич Н.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року за позовом прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

11 серпня 2015 року прокурор м. Миколаєва звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що п.п. 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Трейдінг Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 5-к у м. Миколаєві.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 904562 від 19 серпня 2010 року.

На підставі договору купівлі-продажу №2175 від 1 вересня 2010 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 вказану земельну ділянку.

У подальшому ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯК №815138 від 30 грудня 2011 року.

Позивач вважає, що передача спірної земельної ділянки відбувалася з порушенням норм земельного та водного законодавства України, оскільки ця земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими на підставі рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року, спірна земельна ділянка належить до ландшафтно-реакційної зони загальноміського значення та туристично-реакційного комплексу, тобто будівництво житлових будинків у межах цієї території заборонено. Прокурор також посилався на те, що спірна земельна ділянка входить в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману. Отже рішення Миколаївської міської ради про передачу спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд є незаконним.

Посилаючись на викладене, прокурор просив суд визнати незаконними та скасувати п.п. 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 729 м. за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки № 2175 від 1 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серія ЯК 815138 від 30 грудня 2011 рок та зобовязати ОСОБА_3 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі прокурор просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги уточненого позову, посилаючись на те, що суд безпідставно не прийняв до провадження уточнені позовні вимоги, а також неправильно визначився з моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалою апеляційного суду від 1 грудня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року в частині позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2175 від 1 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 скасовано та провадження у справі в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши надані докази та встановивши правовідносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку, що рішенням Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року ОСОБА_4 неправомірно передано у власність для індивідуального будівництва земельну ділянку площею 729 кв.м, а відтак вважав, що доведено існування самого субєктивного права і факт його порушення.

Між тим, місцевий суд відмовив в задоволенні позовних вимог прокурора з підстав пропуску ним загальної позовної давності, дійшовши висновку про те, що прокурор та Держсільгоспінспекція України, яка здійснює контроль за використанням та охороною земель, внаслідок своїх повноважень, наданих їм відповідними галузевими нормативно-правовими актами, та визначених функцій цих органів повинні та могли виявити порушення законодавства при виділенні у власність фізичної особи спірної земельної ділянки в межах позовної давності.

Проте, колегія суддів не погоджується з такою підставою відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, пунктами 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві (т. 1 а.с. 13.)

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904562(т. 1 а.с. 34).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2010 року за реєстровим № 2175 ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 729 кв.м. по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві.(т.1 а.с. 35-36). На підставі вказаного договору купівлі - продажу ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК №815138 від 30 грудня 2011 року(т.1 а.с.37).

12 червня 2012 року ОСОБА_4І помер (т. 1 а.с.77)

Згідно інформації Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27 квітня 2015 року спірна земельна ділянка по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення(т.1 а.с. 39).

Згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17 жовтня 2003 року спірна земельна ділянка належить до зони ландшафтно-рекреаційної загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу. Зазначене підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27 квітня 2015 року.

За даними Миколаївського обласного управління водних ресурсів спірна земельна ділянка розташована на березі Бузького лиману, який належить до обєктів загальнодержавного значення (т.1 а.с. 51).

Згідно топографо-геодезичної зйомки спірна земельна ділянка повністю входить в межі прибережної захисної смуги (т. 1 а.с. 44)

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідачки ОСОБА_3 було заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав , а тому доведення факту, через який не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року при розгляді цивільної справи за № 6-2469цс16.

Між тим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності, виходив з загальних завдань органів прокуратури та реалізації наданих повноважень Держсільгоспінспекції. При цьому висновки місцевого суду про те, що прокурор не реалізував весь спектр наданих йому законом повноважень є припущеннями щодо обізнаності прокурора про незаконність рішення міськради, оскільки у роботі сесії брав участь помічник прокурора м. Миколаєва ОСОБА_5, а також про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги, виходячи із розташування міста Миколаєва на берегах Бузького лиману та адреси спірної земельної ділянки. За таких підстав, як зазначив районний суд, Держсільгоспінспекція могла дізнатися про допущені порушення при прийнятті спірного рішення Миколаївської міської ради.

При цьому матеріали справи не містять доказів у розумінні ст. ст. 57, 58 ЦПК України, які б свідчили про обізнаність прокурора про порушення земельного законодавства при прийняття спірного рішення міськради, а тому наявні підстави вважати, що районним судом при розгляді справи не було дотримано положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції прокурор звернувся з уточненими позовними вимогами, де просив:

-визнати незаконними та скасувати п.п. 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 729 м. за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві;

-визнати недійсним державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серія ЯЛ 904562 від 19 серпня 2010 року, виданий ОСОБА_4;

-витребувати у ОСОБА_3 у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївській міській раді спірну земельну ділянку.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року відмовлено у прийнятті до провадження уточненої позовної заяви прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор у даній цивільній справі звернувся в інтересах держави, вказавши орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороню земель усіх категорій та форм власності Держсільгоспінспекція, у якої відсутні повноваження щодо звернення до суду. Отже в такому разі прокурор набув статусу позивача, а тому користується всіма правами цієї сторони в процесі.

За ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім інших процесуальних прав та обовязків, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Отже , вбачається, що позивач наділений правом уточнити свої позовні вимоги шляхом подання письмової заяви.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор просив визнати незаконними та скасувати п.п. 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 729 м, оскільки при винесенні цього рішення було порушено норми земельного та водного законодавства України, а також не було дотримано при виділенні земельної ділянки процедури, встановлено нормативно-правовими актами відповідних міністерств та відомств. Як наслідок незаконності оскаржуємого рішення, прокурор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 2175 від 1 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серія ЯК 815138 від 30 грудня 2011 року та на підставі ст. 216 ЦК України зобовязати ОСОБА_3 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку.

За такого, предметом позову прокурора є поновлення права власності держави в особі територіальної громади м. Миколаєва на спірну земельну ділянку, підставами позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відмовляючи прокурору в прийнятті уточнених позовних вимог, районний суд послався на те, що прокурор доповнив позов новими вимогами, які мають самостійну підставу та самостійний предмет.

Суд першої інстанції всупереч ст.ст. 212-215 ЦПК України не звернув уваги, що підстави позову визначає позивач і такими є не норми матеріального права, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає.

За такого, такі висновки є помилковими, оскільки з огляду на уточнені вимоги предмет позову не змінився, підстави позову також не змінилися, прокурор в межах заявлених вимог уточнив наслідки, які на його думку, повязані та випливають з незаконності та скасування оскаржуваного рішення. При цьому підстави позову це обставини, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги, а не саме по собі посилання не певну норму закону.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор уточнив свої позовні вимоги в межах предмету позову, а відтак суд першої інстанції повинен був розглянути уточнені позовні вимоги.

Разом з тим, відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Змістовний аналіз цієї норми процесуального закону вказує на те, що апеляційна інстанція позбавлена можливості розглянути уточнені позовні вимоги прокурора, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції та щодо цих вимог суд першої інстанції рішення не ухвалював. Проте ці обставини не позбавляють прокурора права звернутися до суду з новим позовом, де викласти уточнені позовні вимоги.

Таким чином, аналізуючи заявлені позовні вимоги, розглянуті місцевим судом, доводи на їх обґрунтування, заперечення відповідача та оцінюючи надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що пунктами 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, зазначені норми встановлюють нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта на право власності на земельну ділянку.

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте Миколаївською міською радою (як субєктом владних повноважень) рішення про передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а його скасування не породжує правових наслідків для власника земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, позов предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності на земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючому документі, яким є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904562, виданий на імя ОСОБА_4

У разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який, після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладення договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушень прав не забезпечує їх реального захисту.

Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року при розгляді справи № 21-405а14.

Оскільки уточнені вимоги прокурора про визнання недійсним державного акту про право власності на землю, виданого на імя ОСОБА_4, суд першої інстанції до свого провадження не прийняв та не розглянув, то всі інші вимоги не породжують правових наслідків щодо законності цього правовстановлюючого документу, а тому колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, реституція як спосіб захисту цивільного права ( ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Між прокурором, яким заявлено позов фактично в інтересах територіальної громади, та набувачем земельної ділянки за договором купівлі продажу ОСОБА_3 відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом предявлення віндикаційного позову.

Такий висновок викладений в постановах Верховного суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 та від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі викладеного, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог прокурора міста Миколаєва до Миколаївської міської ради та ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування п.п. 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 729 кв.м за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по вул. Леваневців, 55-к у м. Миколаєві; визнання недійсним виданого ОСОБА_3 державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯК 815138 від 30 грудня 2011 рок та зобовязання ОСОБА_3 повернути Миколаївській міській раді зазначену земельну ділянку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

ОСОБА_6