Ухвала іменем україни
02 листопада 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Кафідової О.В., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Южненської міської ради Одеської області до публічного акціонерного товариства «Одеський припортовий завод», ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Южненської міської ради, про визнання ордера недійсним та виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, в особі представника ОСОБА_9, на рішення Южного міського суду Одеської області від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року Южненська міська рада Одеської області звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення Южненської міської ради Одеської області від 14 квітня 2011 року № 91-V1 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Южненської міської територіальної громади гуртожитків, які у процесі приватизації ВАТ «Одеський припортовий завод» не увійшли до статутного фонду Одеського припортового заводу та знаходяться на балансі ВАТ «Одеський припортовий завод» та затвердження Програми передачі гуртожитків у власність Южненської міської територіальної громади та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2011-2014 роки», 15 травня 2011 року був переданий до комунальної власності Южненської міської територіальної громади гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до ордера від 14 травня 2009 року № 107, який видано на підставі протоколу засідання адміністрації та профкому ВАТ «Одеський припортовий завод» від 26 березня 2009 року № 44, ОСОБА_6 та її двом донькам: ОСОБА_8, ОСОБА_10, надана жила площа на період роботи за адресою: АДРЕСА_1, без права проживання, до 31 жовтня 2009 року.

Посилаючись на те, що вищезазначений ордер не давав ОСОБА_6 юридичних підстав для вселення у спірне житлове приміщення, оскільки згідно з чинним законодавством він дійсний 30 днів та видавався для тимчасової реєстрації ОСОБА_6 та її доньок, термін якої закінчився 31 грудня 2009 року, позивач просив суд визнати ордер від 14 травня 2009 року № 107, виданий ВАТ «Одеський припортовий завод», на ім'я ОСОБА_6, недійсним, виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення,

ОСОБА_6, ОСОБА_8 звернулися до суду із зустрічної позовною заявою про визання права на проживання та користування квартирою

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01 грудня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири № АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний позивачем ордер не давав ОСОБА_6 та її донькам юридичних підстав для вселення на житлову площу за місцем реєстрації, оскільки він був дійсний протягом 30 днів. Вирішуючи спір в частині виселення відповідачів, суд керувався положеннями ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, тобто що відповідачі підлягають виселенню як такі, що самоправно зайняли жиле приміщення.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до посвідчення від 07 квітня 2005 року ОСОБА_6 була надана жила площа за адресою: АДРЕСА_2, на період роботи в ПАТ «Одеський припортовий завод», без права проживання, на два роки, на підставі протоколу засідання адміністрації та профкому ВАТ «Одеський припортовий завод» від 16 березня 2005 року № 61.

04 травня 2007 року ОСОБА_6 звернулась із заявою до заступника директора ОСОБА_11 про продовження тимчасової реєстрації за вказаною адресою, так як поточна реєстрація закінчується 26 травня 2007 року.

Відповідно до посвідчення від 23 липня 2007 року № 97 ОСОБА_6 та двом її донькам: ОСОБА_8, ОСОБА_7, надано жилу площу на період роботи за адресою: АДРЕСА_2, без права проживання, на підставі протоколу засідання адміністрації та профкому ВАТ «Одеський припортовий завод» від 12 липня 2007 року № 26.

12 травня 2008 року ОСОБА_6 звернулася до директора ВАТ «Одеський припортовий завод» з проханням вважати її проживання в м. Южне постійним та безперервним, так як вона проживає в м. Южне з грудня 1995 року, працює на ВАТ «Одеський припортовий завод», діти ходять до школи № 3, перерва в реєстрації пов'язана з тим, що повністю відсутнє житло і не було можливості зареєструватися.

Відповідно до посвідчення від 14 липня 2008 року № 99 ОСОБА_6 та двом донькам: ОСОБА_8 ОСОБА_7, надана жила площа на період роботи у ВАТ «Одеський припортовий завод» за адресою: АДРЕСА_2, без права проживання, на підставі протоколу засідання адміністрації та профкому ВАТ «Одеський припортовий завод» від 08 липня 2008 року № 36.

Відповідно до ордера від 14 травня 2009 року № 107, який видано на підставі протоколу засідання адміністрації та профкому ВАТ «Одеський припортовий завод» від 26 березня 2009 року № 44, ОСОБА_6 та її двом донькам: ОСОБА_8, ОСОБА_7 надана жила площа на період роботи за адресою: АДРЕСА_1, без права проживання, до 31 жовтня 2009 року.

Відповідно до виписки із протоколів засідання адміністрації та профкому ВАТ «Одеський припортовий завод» № № 44, 36, 26, 61 ОСОБА_6 продовжували тимчасову реєстрацію без права проживання.

12 вересня 2011 року ОСОБА_6 звернулась до заступника директора по соціальним питанням ВАТ «Одеський припортовий завод» з проханням у поселенні згідно з ордером № 107 або ж виділенні нової житлової площі.

Згідно з відповіддю заступника директора ВАТ «Одеський припортовий завод» від 29 вересня 2011 року № 3824 ОСОБА_6 повідомлено, що ордер від 14 травня 2009 року № 107 не дає їй юридичних підстав на вселення на житлову площу за місцем реєстрації, оскільки він згідно з чинним житловим законодавством дійсний протягом 30 днів з моменту його видачі. Завод не має можливості надати їй житло, зважаючи на його відсутність. Враховуючи, що останній термін тимчасової реєстрації без права проживання в малосімейному гуртожитку заводу сплинув 31 грудня 2009 року, ОСОБА_6 було запропоновано знятися з реєстрації до 10 жовтня 2011 року.

Відповідно до довідки заступника директора ВАТ «Одеський припортовий завод» від 03 травня 2012 року № 1912 працівник ВАТ «Одеський припортовий завод» ОСОБА_6 працює на заводі з 19 серпня 1991 року і на черзі для отримання жилої площі у відомчому гуртожитку за місцем роботи не перебувала та не перебуває, профспілковий комітет заводу не приймав рішення про надання жилої площі для проживання ОСОБА_6 та її доньок: ОСОБА_8, ОСОБА_7

Згідно з рішенням Южненської міської ради Одеської області від 14 квітня 2011 року № 91-V1 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Южненської міської територіальної громади гуртожитків, які у процесі приватизації ВАТ «Одеський припортовий завод» не увійшли до статутного фонду Одеського припортового заводу та знаходяться на балансі ВАТ «Одеський припортовий завод», та затвердження Програми передачі гуртожитків у власність Южненської міської територіальної громади та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2011-2014 роки», 15 травня 2011 року був переданий до комунальної власності Южненської міської територіальної громади гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, судами встановлено, що з 2005 року по 31 грудня 2009 року ОСОБА_6 разом з її доньками: ОСОБА_8, ОСОБА_10, надавалась жила площа без права проживання на її прохання для тимчасової реєстрації, у цей період ОСОБА_6 разом з доньками на дану жилу площу не вселялась та не проживала.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про виселення, суди дійшли суперечливих висновків, зокрема встановивши, що відповідачі ніколи не вселились на житлову площу за адресою реєстрації, дійшли висновку про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, для їх виселення як осіб, що самоправно зайняли жиле приміщення.

При цьому суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, не звернули уваги на наступне.

Пунктами 69, 70, 72, 73 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (редакції, чинній на час видачі спірного ордера), було передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер дійсний протягом 30 днів.

Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Таким чином ордер - це правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, компетентним приймати рішення про надання житлової площі, та є підставою для вселення громадян у надане житлове приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або фонду житлово-будівельного кооперативу.

Згідно з нормами ст. 58 ЖК Україниєдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер. Ордер на вселення у жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст. 59 ЖК Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. У разі визнання ордера недійсним громадяни, на ім'я яких був виданий ордер, позбавляються права на займання житлової площі, вказаної в ордері.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним ордера від 14 квітня 2009 року № 107, виданого ОСОБА_6 ВАТ «Одеський припортовий завод», суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 303 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернули, мотивуючи своє рішення тим, що оспорюваний позивачем ордер не давав ОСОБА_6 та її донькам юридичних підстав для вселення на житлову площу за місцем реєстрації, оскільки він був дійсний 30 днів, протягом яких відповідач до наданого жилого приміщення не вселилась. При цьому не звернув уваги, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивач також посилався на те, що ВАТ «Одеський припортовий завод» при видачі оспорюваного ордера було порушено порядок і умови надання жилих приміщень, оскількинадане відповідачам житлове приміщення - квартира № АДРЕСА_1, на момент видачі ордера було зайняте іншими квартиронаймачами, про що в своїй зустрічній позовній заяві також зазначала і ОСОБА_6 Вказаних обставин суд не перевірив, не дав їм належної правової оцінки, безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР як підставу для виселення відповідачів.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд належним чином не визначились з характером спірних відносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, в особі представника ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: О.В. Кафідова Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович