АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника Міністерства оборони України Полтєва Є.О.

представника Київського міського військового комісаріату Мельника А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

за апеляційною скаргою Міністерства оборони України, поданою представником ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу в сумі 47056,26 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Справа №755/2948/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10473/2016
Головуючий у суді першої інстанції:В.А.Марцинкевич
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, Міністерство оборони України через свого представника подало апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не взяв до уваги ту обставину, що у рішенні суду від 28.05.2013 року не було зазначено що воно підлягає негайному виконанню, а тому суд неправильно вирахував період за який стягнув заборгованість, оскільки вказане судове рішення переглядалося апеляційним судом.

Міністерство оборони України зазначило, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.213.214 ЦПК України не врахував, що Міністерство оборони України не поновлювало на посади ОСОБА_1 , а тому є безпідставним та необґрунтованим стягнення саме з нього середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди.

Представник Міністерства оборони України Полтєв Є.О. у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просить задовольнити її з викладених підстав.

Представник Київського міського військового комісаріату Мельник А.І. підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялась у відповідності до вимог закону. Будь- яких заяв чи клопотань віднеї до суду не надходило. Колегія судді вважала, що її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. За таких обставин, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача з урахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідачів, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх законності, доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.12.1991 р. працювала в районному військовому комісаріаті м. Києва. З 19.12.2006 року працювала на посаді спеціаліста 2 категорії відділення комплектування та була звільнена з роботи 30.05.2013 р. з посиланням на п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу від 28.05.2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста 2-ї категорії відділення комплектування Дарницького районного в м. Києві військового комісаріату. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 36841,20 заробітної плати за час вимушеного прогулу та 500,00 грн. моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 липня 2015 року касаційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року залишено без змін.

На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року судом видано виконавчий лист від 22.05.2015 року про стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 36841,20 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 500, 00 грн. моральної шкоди, а всього 37341,20 грн.

Наказом військового комісара Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату (по стройовій частині) № 79 від 28.05.2015 року ОСОБА_1 було поновлено на роботу та призначено на посаду спеціаліста 1 категорії відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату (за особистою згодою ОСОБА_1 , наказ №111 від 28.05.2016 року).

Згідно ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Згідно ст.367 ЦПК України передбачено вичерпний перелік випадків, у яких суд допускає негайне виконання судових рішень.

Відповідно п.4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Відповідно пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виходячи з цього можна дійти висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 квітня 2014 року в частині поновлення позивача на роботі виконано лише 28 травня 2015 року.

Так, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Судом встановлено, що фактично ОСОБА_1 було поновлено на роботі 28 травня 2015 року, що підтверджується копією наказу № 79 від 28.05.2015 року наявною у матеріалах справи. Жодних доказів того, що рішення суду в цій частині було виконано Міністерством оборони України негайно після ухвалення судового рішення матеріали справи не місять.

Твердження заявника про те, що рішення суду було виконано після отримання виконавчого листа та з урахуванням його оскарження у апеляційному порядку не ґрунтується на вимогах закону, а тому відхиляється колегіє суддів як безпідставне.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не відбулося саме з вини відповідача Міністерства оборони України, що є підставою для стягнення з нього середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України за період з 11.04.2014 року по 27.05.2015 року.

Середній заробіток працівника визначено відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції правильно визначив розмір середньоденної заробітної плати та визначив кількість днів затримки виконання рішення суду. Взявши до уваги наданий позивачем розрахунок та середньоденну заробітну плату позивача, що становить 167,46 грн. (встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року).

Даний розрахунок стороною відповідача не спростований, а тому колегія суддів погоджується з ним та вважає зроблений розрахунок вірним.

Посилання відповідача на те, що рішення суду підлягало виконанню тільки після відкриття виконавчого провадження, повідомлення про таке боржника та безпосередньої явки позивача на робоче місце, не ґрунтуються на нормах ст. 235 КЗпП України та суперечить правовим позиціям, викладеним Верховним Судом України у справах 6-435чс15 та 6-648цс15.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Твердження представника відповідача про те, що чинним законодавством не передбачена відповідальність Міністерства оборони України у відшкодуванні моральної шкоди є помилковим та необґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися методичними рекомендаціями «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року № 35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди та враховуючи вимоги розумності і справедливості, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення для відшкодування моральної шкоди Міністерством оборони України суд дійшов обгрунтованого висновку визначивши розмір моральної шкоди у 5000,00 грн..

Посилання заявника на те, що позивач під час розгляду справи просила стягнути заборгованість та моральну шкоду із ІНФОРМАЦІЯ_1 суд оцінює критично, а тому вони не беруться колегією суддів до уваги. Зазначена обставина спростовується матеріалами справи та позовними вимогами викладеними в позовній заяві. Так, поновивши ОСОБА_1 на роботі, суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу на її користь саме з Міністерства оборони України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження заявника у апеляційній скарзі про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведені та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України, подану представником ОСОБА_2 , відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: