Справа № 161/7255/16-ц
Провадження № 2/161/2891/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., за участі позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Свій позов мотивує тим, що після смерті її чоловіка відкрилася спадщина на ? автомобіля ВАЗ 2103, який був придбаний на імя спадкодавця ОСОБА_4 в 1974 році. Зважаючи на те, що в шлюбі із спадкодавцем позивач перебувала з 07.11.1965 року, зареєстрований на імя її чоловіка вищевказаний автомобіль, був спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, частка позивача в автомобілі становила 1/2, а наступна ? частина автомобіля стала предметом спадкування. Серед спадкоємців першої черги на момент смерті її чоловіка було четверо осіб, а саме: позивач як дружина спадкодавця,ОСОБА_5, як мати спадкодавця,ОСОБА_6 та ОСОБА_3, як дітиспадкодавця.На момент смерті спадкодавця спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном прийняли: позивач, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Спадкоємець ОСОБА_3 прийняла спадщину шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. З врахуванням того, що спадщину прийняло четверо осіб, частина кожного із спадкоємців становить по 1/8. З врахуванням належних позивачу 4/8, як частки в спільному майні подружжя, частка позивача в автомобілі становить 5/8 ( 4/8+1/8= 5/8).Син позивача ОСОБА_4С за життя не оформив свого права на спадкове майно . До моменту смерті її син ОСОБА_6 користувався даним автомобілем. При розгляді в Луцькому міськрайонному суді 29 квітня 2013 року цивільної справи за позовом позивача до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом зі слів ОСОБА_3 вона дізналася, що 09.08.1999 року відповідачеві ОСОБА_3 та покійній ОСОБА_7 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори було видане свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках на автомобіль ВАЗ 2103 реєстраційний № 81-24 ВНЕ.

Дане свідоцтво про право на спадщину за законом позбавляє її права власності на 5/8 часток даного автомобіля, а тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.08.1999 року, видане державним нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_3 та покійній ОСОБА_7, як спадкоємцям ОСОБА_4 на автомобіль ВАЗ- 2103, реєстраційний №81-24 ВНЕ.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд, їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась проте, подала письмові заперечення в яких просила суд відмовити в задоволенні позову повністю за пропуском строку позовної давності.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, завірену копію спадкової справи, матеріали цивільної справи №0308/13606/12 та оцінивши докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 01.12.1996 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 020770 (а.с.4 ).

Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи, спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли та отримали 9 серпня 1999 року свідоцтво про право на спадщину за законом його мати ОСОБА_8 та його дочка ОСОБА_3. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з автомобіля ВАЗ-2103, 1974 року випуску.

27 березня 2002 року померла ОСОБА_8, що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії 1-ЕГ № 107894 (а.с. 5 ).

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 залишила заповіт від 06.04.1999 року, яким належну їй на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_8 27 березня 2002 року за заявою ОСОБА_3 було заведено спадкову справу та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з 2/3 частин квартири АДРЕСА_2, грошових заощаджень з належними процентами та компенсаціями в відділенні Ощадбанку та простих іменних акцій ВАТ Луцьке АТ-10754.

Як вбачається з даного свідоцтва, державним нотаріусом було посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_7 був би її син ОСОБА_4, але в звязку з його смертю 1 грудня 1996 року спадщина перейшла до його дочки ОСОБА_3.

Вищезазначені обставини встановлені рішенням від 29 квітня 2013 року Луцького міськрайонного суду Волинської області в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно, яке ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2013 року та ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 23.1.2013 року залишено без змін.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 2/161/13606/12, провадження №2/161/243/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яка була обєднана з позовом ОСОБА_1, яка є правонаступником ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, матеріалів спадкової справи № 482/99 заведеної до майна померлого ОСОБА_4, 01.12.1996 року, пояснень позивача та її представника, судом встановлено, що ОСОБА_1 саме 20 лютого 2013 року при подачі та підписанні позовної заяви за її позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом до Луцького міськрайонного суду (а.с.177, 186 цивільної справи №0308/13606/12) дізналась про відкриття спадщини, що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_4, який помер 01 грудня 1996 року, а не, як вона вказує, при розгляді вищезазначеної справи 29 квітня 2013 року в Луцькому міськрайонному суді з повного тексту рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦПК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Провівши аналіз зібраних в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 встановлений законодавством 3-річнй строк позовної давності по визнанню недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 4-977 від 09.08.1999р. пропустила, оскільки про існування такого правовстановлюючого документа, знала ще 20 лютого 2013 року під час подання та підписання позовної заяви до Луцького міськрайонного суду та мала можливість звернутися до суду до 21 лютого 2016 року а з позовом звернулася лише 2 червня 2016 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.(Правова позиція Верховного Суду України у справі за N 6-2469цс16)

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За таких обставин, суд вважає, що підлягає до задоволення заява відповідача ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, оскільки, звернувшись з позовною заявою 28.04.2016 року (суддя Ковтуненко В.В.) ОСОБА_1 так само пропустила трьохрічний строк позовної давності, який закінчився ще 21 лютого 2016 року.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 130, 213, 214, 215 ЦПК України, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 261 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.О.Подзіров