справа № 709/1692/16-ц
22.11. 2016 рік смт.Чорнобай
Чорнобаївський районний суд в складі головуючого судді:- ОСОБА_1
секретаря судового засідання: - ОСОБА_2
позивача - ОСОБА_3
представника позивача - ОСОБА_4
представника відповідача - ОСОБА_5
Розглянувши в відкритому судовому засіданні залі суду смт. Чорнобай цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , Приватного Акціонерного Товариства ,,Страхова Компанія ,,ОСОБА_7,, м.Київ, про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди
26.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 зазначивши ,що даний відповідач перебував з ним в трудових відносинах та 18 07.2015 року ,біля 2 години 30 хв.на автодорозі Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань с.Греженівка перехрестя вул.Першотравнева ,залишив транспортний засіб автомобіль НОМЕР_1 ,не виключивши при цьому можливість самовільного руху даного транспортного засобу, внаслідок чого автомобіль покотився та допустив наїзд на інший автомобіль DAF FT 95. 40 д.н.з.СА 8230 ВН .Обидва транспортні засоби належать йому та були застраховані в Приватному Акціонерному Товаристві,,Страхова Компанія,,ОСОБА_7,, м.Київ. Внаслідок транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження .
В зв»язку з тим ,що страхова компанія відмовилась сплатити позивачу заподіяну шкоду , він вирішив звернутися до суду про стягнення з фізичної особи відповідача шкоди у розмірі-100 000 гр. 00 коп.
В судовому засіданні 08.09.2016 року підтримав зміст позовних вимог пояснив суду ,що являється фізичною особою підприємцем, займається організацією перевезень сільськогосподарської продукції. Вище зазначені транспорті засоби на лежать йому,а сам відповідач ОСОБА_8 перебував з ним на час пошкодження транспортних засобів у трудових відносинах ,тобто працював водієм з заробітною платою у розмірі 1300 гр. на місяць та за його вказівкою, здійснював перевезення даної продукції. Внаслідок транспортної пригоди йому заподіяно шкоду в розмірі 446 208 гр.00 коп.
Враховуючи, що страхова компанія відмовила йому у виплаті страхового відшкодування , він на протязі майже року самостійно відраховував з заробітної плати даного відповідача кошти та стягнув з останнього - 10 000 гр. На даний час вирішив в судовому порядку стягнути ще 100 000гр. Враховуючи, що відповідач відмовляється в добровільному порядку сплатити наявні кошти ,він змушений звернутися до суду з відповідним позовом та просить його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з»явився, надав повноваження представляти його інтереси представнику який в судовому засіданні позов не визнав заявив про те ,що позовні вимоги позивача неправомірні так, як його довіритель перебував з позивачем в трудових відносинах ,а тому заподіяна шкода має відшкодуватись у розмірі двох місячних заробітних плат відповідача.
Враховуючи ж пояснення позивача він самостійно стягнув з заробітної плати відповідача 10 000 гр., а тому наявні вимоги не відповідають законодавству та не можуть бути задоволено судом.
Представник Приватного Акціонерного Товариства,,Страхова Компанія,,ОСОБА_7,, м.Київ, який приймав участь в попередніх засіданнях в режимі відеоконференції позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні . Пояснив суду , що дійсно позивач звертався в 2015 році до страхової компанії з питанням виплати страхового відшкодування ,але йому було відмовлено з тих підстав, що страхові поліси (договора)між товариством яке від представляє та позивачем і фермерським господарством передбачають відшкодування шкоди заподіяної третім особам, а не позивачу якому належить транспортний засіб ,,. DAF FT 95. 40 д.н.з.СА 8230 ВН,, який пошкоджено працівником ,що перебував у трудових відносинах з даним позивачем.
Під час судового слідства ,позивач вніс уточнення до позову (ас.110-112) вказавши ,що автомобіль НОМЕР_2 належить не йому ,а фермерському господарству ,,Вітадем,, . Він же являється лише власником напівпричіпа STAS Q-34 д.н.з. НОМЕР_3 ,що був приєднаний до даного автомобіля та власником пошкодженого автомобіля ,,. DAF FT 95. 40 д.н.з.СА 8230 ВН,,. Просить стягнути з фізичної особи відповідача та співвідповідача Приватне Акціонерне Товариство,,Страхова Компанія,,ОСОБА_7,, м.Київ по 50 000 гр. 00 коп. з кожного .матеріальної шкоди заподіяної внаслідок транспортної пригоди внаслідок якої ,пошкоджено автомобіля DAF FT 95. 40 д.н.з.СА 8230 ВН. Присутній в судовому засіданні представник позивача, підтримав наявні позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі.
Суд заслухавши пояснення сторін ,дослідивши матеріали справи вважає ,що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
У відповідності до положень статті 3 КЗпП, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.
Змістом 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.
Положеннями ст. 130 КЗпП визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.
В частині першій статті 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Слова в частині першій статті 130 КЗпП «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією.
У Законі № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року, для визначення особи яка найняла працівника за трудовим договором використовується термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа».
Так, у статті 1 даного закону зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.
Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами завжди фізичні особи які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обовязків.
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
Зі змісту частини другої статті 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.
Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальної відповідальності понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
У абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» також зазначено, що за правилами статті 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.При визначені середнього місячного заробітку суди повинні враховувати, що він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі, коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на зазначеному підприємстві (в установі, організації).
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.
Правовими позиціями Верховного Суду України у справі № 6-216 цс16 також обумовлено ,що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).
В даному випадку судом встановлено і не оспорюється позивачем ,що він являється фізичною особою підприємцем та засновником фермерського господарства,,Вітадем,, в с.Левченкове
Драбівського р-ну Черкаської області ,що стверджується відповідним витягом з державного реєстру та наділений повноваженнями особисто представляти дане господарство у правовідносинах з іншими особами ,вчиняти від імені даної юридичної особи дії та підписувати договори.
Під час судового слідства було встановлено ,що 17 липня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір (ас.9-10) у відповідності до змісту якого відповідач має виконувати обов»язки водія вантажного автомобіля та перевозити довірений йому вантаж з дотриманням правил дорожнього руху та забезпеченням збереження вантажу та транспортного засобу.
Відповідачу п.3 даного договору визначено розмір заробітної плати у розмірі-1300 гр. на місяць , а п.4 наявного договору визначено час виконання роботи,тобто у відповідності до розробленого графіка . На підставі укладеного договору позивачем видано наказ № 6 про прийняття на посаду водія та зроблено відповідний запис до трудової книжки відповідача (ас.13-14).
Транспортні засіб ,тобто ,,автомобіль DAF FT 95. 40 д.н.з.СА 8230 ВН та грузовий причіп,, STAS Q-34 д.н.з. НОМЕР_3,. зареєстровані за позивачем. Автомобіль RENAULT 22 GVA д.н.з. НОМЕР_4 яким на час транспортної пригоди керував відповідач ,зареєстрований за фермерським господарством,,Вітадем,,в с.Левченково Драбівського р-ну Черкаської області , засновником якого являється позивач (ас.17-18).
04.09.2014 року, позивач застрахував у співвідповідача в Приватному Акціонерному Товаристві ,,Страхова Компанія,,ОСОБА_7,, на 1 рік цивільно правову відповідальність ,як власника наземного транспортного засобу надавши ,як об»єкт страхування належний йому грузовий причіп,, STAS Q-34 д.н.з. НОМЕР_3,, .
16.11.2014 року фермерське господарство ,,Вітадем,, уклало з даною страховою компанією договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу .
18.07.2015 року відповідач ,перебуваючи з позивачем в трудових відносинах та виконуючи вказівку позивача ,на автомобілі НОМЕР_2 який належить Ф./Г. ,,Вітаден,, (засновником якого являється позивач )та який особисто передав його відповідачу для перевезення вантажу ,біля 2год. 30 хв. на автодорозі Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань в с.Греженівка (перехрестя вул.Першотравнева) , здійснюючи перевезення вантажу, тимчасово залишив автомобіль НОМЕР_1 без нагляду ,не виключивши при цьому можливість самовільного руху даного транспортного засобу, внаслідок чого автомобіль покотився та допустив наїзд на автомобіль DAF FT 95. 40 д.н.з.СА 8230 ВН який належить позивачу який в цей час також здійснював перевезення вантажу та пошкодив його.
Згідно до експертного дослідження (ас.22-30) вартість матеріальних збитків позивачу складає-446 208,00 гр. ОСОБА_9 вартість автомобіля DAF FT 95. 40 д.н.з. НОМЕР_5 ,що належить позивачу в пошкодженому стані складає 126 525,09 гр.
27.08.2015 року постановою Чорнобаївського районного суду відповідача визнано винним у скоєнні транспортої пригоди та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі-340 гр. ОСОБА_10 набрала чинності -07.09.2015 року.
Позивач звертався до страхової компанії по питанню стягнення страхового відшкодування але своїм листом ( ас.21 ) Приватне Акціонерне Товариство,,Страхова Компанія ,,ОСОБА_7,, м. Київ, відмовило у виплаті страхової суми оскільки відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах та своїми діями заподіяв шкоду власнику транспортних засобів , а не третім особам .
Після відмови страховика у здійснені страхового відшкодування , позивач самостійно вирахував з заробітної плати відповідача 10.000 гр. після чого в липні місяці 2016 року звернувся до суду з вимогою стягнути з останнього ще 50 000 гр. та 50 000гр. з співвідповідача ,тобто страхової компанії.
В судовому засіданні позивач підтвердив факт щомісячної виплати відповідачу заробітної плати у розмірі 1300 гр.,що стверджується звукозаписом судового засідання та трудовим договором. Факт виплати заробітної плати саме в такому розмірі не оспорюється сторонами ,а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України даний факт не підлягає доказуванню. Таким чином ,розмір заробітної плати відповідача за останні два місяці, перед скоєнням транспортної пригоди становив 2 600 гр. З наданих суду позивачем пояснень,він вже стягнув з відповідача -10.000 гр. після чого звернувся до суду з даними позовними вимогами. Тобто позивачем вже самостійно стягнуто передбачений законом середній двохмісячний заробіток ,інший розмір стягнення у подібних випадках , законодавством не передбачено тому суд вважає ,що позов не підлягає до задоволення.
Не може на думку суду ,бути підставою для задоволення позову і посилання позивача на те,що відповідач керував автомобілем НОМЕР_2 який належить не йому ,а фермерському господарству ,,Вітаден,,с.Левченково Драбівського р-ну та внаслідок порушень відповідачем правил дорожного руху, даним транспортним засобом було пошкоджено належний йому на праві приватної власності автомобіль ,, DAF FT 95. 40 д.н.з. НОМЕР_5,, ,оскільки позивач являється засновником даного господарства та згідно до витягу з державного реєстру наданого в судове засідання 22.11.2016 року позивач уповноважений представляти інтереси даного господарства , підписувати договори та вчиняти інші дії від імені даного господарства.
Крім того .позивач звернувся до суду не від імені даного фермерського господарства ,а від себе , як фізичної особи підприємця. трудовий договір також укладався між відповідачем та фізичною особою підприємцем-Бенеда О.В.
До того ж в судовому засіданні 01.11.2016 року, під звукозапис , позивач надав пояснення про те, що саме він надав відповідачу транспортний засіб автомобіль НОМЕР_2 який належить фермерському господарству ,,Вітаден,, с.Левченково Драбівського р-ну та дав вказівку здійснити перевезення вантажу , а сам відповідач виконуючи дану вказівку та перевозячи вантаж ,здійснив транспортну пригоду внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу грузовий автомобіль ,, ,, DAF FT 95. 40 д.н.з. НОМЕР_5 який тоже в той день перевозив за його вказівкою вантажі.До того ж позивачем порушено річний строк визначений змістом 233 КЗпП ,що регламентує час звернення до суду з відповідними позовами.
Так , транспортна пригода відбулася о 2 годині 30 хв.18.07.2015 року про,що позивачу стало відомо у цей же день ,що і не оспорюється ним самим. Позовну заяву ним складено та підписано 16.07.2016 року ,але здано на поштове відділення зв»язку с.Левченкове Драбівського р-ну Черкаської області лише 20.07.2016 року (поза межами річного строку) про ,що свідчить відтиск штемпеля даного відділення (ас.55).
Таким чином суд вважає ,що наявні позовні вимоги не можуть бути задоволені.
Понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають в зв»язку з відмовою у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст.3 ,130 ,132 КЗпП, п.4 ОСОБА_10 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р . №14 ,.ст.10,11, 209ч.3,212-215 ЦПК України суд,
В задоволенні позову відмовити повністю.
Відмовити ОСОБА_3 в стягненні на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди внаслідок дорожно транспортної пригоди з ОСОБА_6 коштів в розмірі 50 000 (п»ятдесят тисяч) гр.00 коп. та відмовити в стягненні 50 000 (п»ятдесяти) тисяч гр.00 коп. з Приватного акціонерного товариства,,Страхова компанія ,,ОСОБА_7 ,, м.Київ вул.Борщагівська № 154.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду м. Черкаси
через районний суд на протязі 10 днів з дня його постановлення ,а особою ,що брала участь в розгляді справи, але була відсутня на час проголошення рішення в цей же строк, з часу отримання його копії.
Копію судового рішення, після набрання чинності, направити сторонам.
Суддя Чорнобаївського районного суду Калашник С.І.
Судове рішення виготовлено у повному обсязі 24.11.2016 року.