Номер провадження: 22-ц/785/5307/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, процентів, інфляційних нарахувань на суму заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2012 року станом на 15.09.2015 року в сумі 35697,41 грн., з яких 16500,00 грн. сума боргу, 5842,13 грн. проценти за користування коштами, 12055,23 грн. інфляційні нарахування на суму боргу за період невиконання зобовязання, 1300,00 грн. 3% річних на суму боргу за період невиконання зобовязання; заборгованість за договором позики від 01.06.2013 року станом на 15.09.2015 року в сумі 90026,06 грн., з яких 42500,00 грн. сума боргу, 13661,77 грн. проценти за користування коштами, 31051,35 грн. інфляційні нарахування на суму боргу за період невиконання зобовязання, 2812,94 грн. 3% річних на суму боргу за період прострочення зобовязання; заборгованість за договором позики від 01.10.2014 року станом на 15.09.2015 року в сумі 518388,83 грн., з яких 238590,00 грн. сума боргу, 273591,15 грн. проценти за користування коштами, 6207,68 грн. 3% річних на суму боргу за період прострочення зобовязання, всього стягнути 644112,30 грн. (шістьсот сорок чотири тисячі сто дванадцять гривень 30 копійок.).

В задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за договором позики від 25 липня 2012 року відмовлено у звязку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь держави суму судового збору в розмірі 6441,11 грн. (шість тисяч чотириста сорок одна гривня 11 копійок).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було достовірно встановлено, що 25.07.2012 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за якими відповідач отримав у позивача в борг 11000,00 грн. до 25.08.2012 року. Факт укладення договору позики підтверджений розпискою відповідача(а.с. 42).

30.12.2012 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач надав відповідачу у борг кошти в розмірі 16500,00 грн. на строк до 25.01.2013 року, про що відповідач власноручно написав розписку (а.с. 43).

01.06.2013 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач надав відповідачу в борг 42500,00 грн. строком до 01.07.2013 року, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 41).

01.10.2014 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач надав відповідачу у борг 11000,00 доларів США з умовою сплати процентів за користування коштами в розмірі 10% в місяць строком до 01.11.2014 року, про що відповідач також склав розписку (а.с. 40).

Позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням виконати зобовязання та повернути суми боргу, але відповідач до теперішнього часу ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань, борг ні по жодній із розписок, щодо яких заявлені вимоги, не повернув, про що свідчать оригінали розписок боржника, надані позикодавцем.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у наданих позивачем договорах займу від 25.07.2012 року,30.12.2012 року, 01.06.2013 року не вказано про обовязок відповідача сплачувати відсотки за користування позикою, однак , при цьому, відсутні посилання на те, що позика має безвідсотковий характер. Тому, у відповідності до постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14), суд визнав обґрунтованими посилання позивача на обовязок позичальника сплатити проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України, що передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За договором позики від 01.10.2014 року відповідач брав на себе зобовязання сплачувати проценти за користування позикою в розмірі 10% від суми позики щомісячно. Що було підтверджено представником відповідача в суді апеляційної інстанції. При розрахунку суми відсотків на рівні облікової ставки НБУ позивачем використані дані офіційного сайту НБУ , тому ці відомості є загальновідомими.

Із розрахунків позивача вбачається, що за договором позики від 25.07.2012 року за період з 25.08.2012 року по 14.09.2015 року, з урахуванням розміру облікової ставки НБУ, розмір відсотків становить 4232,98 грн.; за договором від 30.12.2012 року за період з 25.01.2013 року по 14.09.2015 року, з урахуванням розміру облікової ставки НБУ, розмір процентів становить 5842,13 грн.; за договором позики від 01.06.2013 року за період з 10.06.2013 року по 14.09.2015 року з урахуванням розміру облікової ставки НБУ, розмір процентів становить 13661,77 грн.

В розписці від 01.10.2014 року сторонами встановлені проценти в розмірі 10% щомісячно від суми позики, тому за період з 01.10.2014 року по 14.09.2015 року розмір процентів становить 12613,70 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 273591,15 грн.

Також, судом першої інстанції правомірно прийняті надані позивачем розрахунки щодо сум інфляційних нарахувань та 3% річних на суми заборгованості за договорами позики, із яких вбачається, що за договором від 25.07.2012 року сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за період прострочення боргу становить 8113,05 грн., 3% річних складають 1004,40 грн.; за договором від 30.12.2012 року сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за період прострочення боргу становить12055,23 грн., 3% річних складають1300,05 грн., за договором від 01.06.2013 року сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за період прострочення зобовязання становить 31051,35 грн., 3% річних складають 2812,94 грн., за договором від 01.10.2014 року 3% річних на суму заборгованості за період прострочення зобовязання складають 6207,68 грн.

Наведені розрахунки стороною відповідача не оспорювались.

При цьому, судом було вірно застосовано до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності та відмовлено у позові в частині стягнення заборгованості за договором позики від 25.07.2012 року у звязку із закінченням строків звернення до суду за захистом порушених прав, що сторонами, також, не оскаржувалось.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до правовідносин що склалися вимоги статтей 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та дійшов вірного висновку про часткове задоволення заявлених вимог.

Такий висновок суду першої інстанції повністю кореспондується з матеріалами справи. Факт отримання первинної позики не заперечувався відповідачем та його представником. Однак, відповідач вважає, що судом першої інстанції не враховано повернуті його батьком в рахунок погашення боргу за договором позики 75 000 гривень. Таке твердження відповідача, що і являється доводами апеляційної скарги про зменшення суми боргу за договорами позики на вказану суму є неспроможним, оскільки, як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції відповідачем не доведено факту повернення цих коштів позивачу батьком відповідача, крім того, позивач категорично заперечував цей факт.

Факт знаходження оригіналу розписки на суму 27 тисяч гривень у відповідача жодним чином не підтверджує повернення суми боргу в розмірі 75000,00 грн. в рахунок заявлених боргових зобовязань та спростовується поясненнями позивача про те, що це зовсім інше боргове зобовязання відповідача, яке позивачем не заявлялось до стягнення, а будь яких належних доказів на підтвердження цієї обставини суду відповідачем не надано.

Відповідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, згідно ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих судом сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 57- 60 ЦПК України, кожна сторона, за допомогою належних та допустимих доказів, зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі ( ст. 1047 цього кодексу) , рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми

Твердження представника відповідача про безгрошову форму договорів позики, підтверджених розписками, не підтверджені будь якими доказами, ґрунтуються на припущеннях представника відповідача.

Так, чітке формулювання тексту розписки, а саме фраза «беру в борг» щодо конкретної суми коштів, свідчить про отримання боржником за кожною розпискою певної грошової суми.

Доводи апеляційної скарги про те, що кожна наступна розписка містить суму первинного боргу в розмірі 11000,00 грн. з урахуванням 10 % процентів, є надуманими, оскільки наступні розписки надані відповідачем не на дату закінчення строку дії попереднього договору позики, остання розписка взагалі про отримання позики в іноземній валюті.

Більш того, ці доводи спростовуються шляхом простого арифметичного підрахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що отримання процентів за договором позики свідчить про здійснення позивачем протиправної підприємницької діяльності колегія відхиляє, оскільки вони не спростовують висновки суду про невиконані боргові зобовязання відповідача перед позивачем.

Тому, з урахуванням обставин справи, та наведених вище норм права , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги нічим не обґрунтовані, не доведені, являються надуманими з метою уникнення відповідача від відповідальності за невиконання грошових зобовязань, оскільки заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

Відповідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст..308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, процентів, інфляційних нарахувань на суму заборгованості залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_5