АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7833/16 Справа № 183/1142/16 Головуючий у 1 й інстанції - Юр'єва Т. І. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Калиновського А.Б.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «КСГ «Дніпро» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, зміну формулювання причини звільнення, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «КСГ «Дніпро» (далі - ТОВ «КСГ «Дніпро») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, зміну формулювання причини звільнення, мотивуючи тим, що 06 травня 2015 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта в ТОВ «КСГ «Дніпро» за переводом з посади провідного юрисконсульта з ТОВ «Підприємство Українського Агропромислового Холдингу №2» зі збереженням щорічної оплачуваної відпустки.

Зазначала, що 08 грудня 2015 року була звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, втім зазначена підстава не відповідала її внутрішньому волевиявленню, а заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском, оскільки з 08 грудня 2015 року по 17 грудня 2015 року хворіли її діти, вона не мала змоги відізвати її.

17 грудня 2015 року вона направила заяву до керівництва про звільнення її на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, що відповідає дійсному її внутрішньому переконанню, просила її звільнити у зв'язку з порушенням законодавства про працю, проте відповіді не отримала.

Вказувала на те, що з часу її прийняття на роботу у ТОВ «КСГ «Дніпро» не було оформлено зарплатного проекту з жодним банком, тому заробітна плата сплачувалась в готівковій формі один раз на місяць в сумі 8.000 грн. за фактично відпрацьований час. Тільки 16 вересня 2015 року відповідач відкрив зарплатний проект в ПАТ «КСГ БАНК» та вона стала отримувати на картковий рахунок тільки частину заробітної плати, а саме: 12 жовтня 2015 року - 1.217 грн. - заробітна плата за вересень 2015 року, 13 листопада 2015 року - 1.257 грн.51 коп. - заробітна плата за жовтень 2015 року, 10 грудня 2015 року зарахована сума 1.179 грн. 48 коп. із призначенням платежу - заробітна плата за листопад 2015 року, 15 грудня 2015 року зарахована сума 1.495 грн.69 коп. із призначенням платежу - заробітна плата за грудень 2015 року, 23 грудня 2015 року зарахована сума 544 грн.69 коп. із призначенням платежу - перерахування заробітної плати за грудень 2015 року, за 6 відпрацьованих днів грудня 2015 року заробітна плата склала 2.040 грн.53 коп.

Посилаючись на те, що була звільнена 08 грудня 2015 року та у день звільнення не отримала жодної копійки розрахунку, відповідач не виплатив їй частину заробітної плати, та не виплатив компенсацію за 34 календарних дні відпустки, крім цього систематично порушував норми трудового законодавства, тому просила ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «КСГ «Дніпро» на її користь 118.968 грн., що складається з заборгованості по заробітної платі, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки виплати належних звільненому сум; зобов'язати відповідача внести зміни до наказу про її звільнення №132-к від 08 грудня 2015 року та в трудову книжку щодо зміни формулювання причини звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ТОВ «КСГ «Дніпро» на її користь середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум у розмірі 1.300 грн. та індексацію заробітної плати у розмірі 88 грн.93 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року та ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13.208 грн.43 коп. та зобов'язання ТОВ «КСГ «Дніпро» виступити податковим агентом, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.97 КЗпП України та ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем працюючи на посаді юрисконсульта ТОВ «КСГ «Дніпро» з 06 травня 2015 року (а.с.28-30,50).

Заробітна плата позивачки складала 1.400 грн.

Розмір заробітної плати підтверджується штатним розписом и видатними документами.

Жодних доказів, які б підтверджували, що при прийнятті на роботу посадовий оклад позивача був встановлений саме у розмірі 8.000 грн. не надано.

Наказом №132-к по ТОВ «КСГ «Дніпро» від 08 грудня 2005 року ОСОБА_2 звільнена з займаної посади згідно з п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с.65).

Під час звільнення з ТОВ «КСГ «Дніпро», ОСОБА_2 подано заяву про включення в розрахунок при звільненні 10 днів додаткової відпустки як матері 2-х дітей віком до 10 років, інших заяв не надходило.

Відповідно до платіжного доручення №61623 від 15 грудня 2015 року на рахунок ОСОБА_2 відповідачем перераховано зарплата за грудень 2015 року та компенсаційні виплати та відповідно до платіжного доручення №61690 від 23 грудня 2015 року проведено сплату донарахованої соціальної пільги (а.с.60,62).

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов'язання відповідача сплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку, проте прийшов помилкового висновку, що оскільки розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перевищує розмір сум, належних позивачу під час звільнення, а також зважаючи на розмір спірної суми, на яку позивач має право, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 1.300 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення фактично оскаржується лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмір 1.300 грн.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування ;в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України №6-60цс11 від 21 листопада 2011 року, №6-64цс13 від 03 липня 2013 року, №6-144цс13 від 29 січня 2014 року та №6-159цс13 від 22 січня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду у цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 116 КЗпП України обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку законом покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, і саме роботодавець повинен довести зазначені обставини, шляхом надання письмових доказів про щомісячну виплату заробітної плати та проведення повного розрахунку із працівником у день звільнення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач частково визнав наявну заборгованість.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Також, у п.20 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні ОСОБА_2 не виплачено 88 грн.93 коп. індексації заробітної плати.

Правила обчислення середнього заробітку передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 розділу ІV Порядку).

Відповідно до виписки з табелю робочого часу, виписки з особового рахунку, платіжних відомостей за жовтень-листопад 2015 року та довідки про середню заробітну плату ОСОБА_2 середньоденна заробітна плата складає 69 грн. 04 коп., оскільки останні два календарні місяці, що передують звільненню, це жовтень та листопад.

Середня заробітна плата позивача складає 69 грн. 04 коп. (1.242 грн.86 коп. + 1.450 грн.:39= 69.04).

З дня звільнення позивача 08 грудня 2015 року по день ухвалення оскаржуваного рішення час затримки розрахунку становить 190 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 13.117 грн.60 коп. (190 х 69,04 = 13.117 грн.60 коп.).

На підставі викладеного та з урахуванням позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Посилання в апеляційній скарзі на зобов'язання відповідача виступити податковим агентом для ОСОБА_2 колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року, виклавши другий абзац його резолютивної частини в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «КСГ «Дніпро» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13.117 грн.60 коп. та індексацію заробітної плати у розмірі 88 грн.93 коп., без утримання податку й інших обов'язкових платежів».

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Калиновський А.Б.