Справа № 583/3423/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2016 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді - Сидоренка Р.В.,

при секретарі - Зубатовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Охтирці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и в :

Позивач 09.11.2016 р. звернулася із зазначеним позовом в якому просить визнати недійсним та скасувати кредитний договір №2006/5016DCLRG1PT від 02.06.2015 року укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк».

Свої вимоги мотивує тим, що її, як споживача, не було належним чином повідомлено Банком про умови кредитування, як це передбачено у ч. 2, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст договору не відповідає умовам зазначеним у ч. 4, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк у порушення «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженими постановою Національного Банку України за №168 від 10.05.2007 р. не повідомив її про сукупну вартість (ціну) договору. Відповідно до п. 5.5. Кредитного договору Позивач підписанням цього договору начебто засвідчив, що з Умовами споживчого кредитування Банку ознайомився та зобов'язався їх виконувати. Проте згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Проте будь-яку довідку чи повідомлення як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ч. 2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» Позивач не отримував і про що не ставив підпис. Також ця інформація не доводилася в усній формі. Позивач лише отримав на руки свій примірник Кредитного договору та Додаток №1. Відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2, п. 2, ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивач не мав часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Йому повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору Позивачу розяснено, спонукаючи таким чином підписати договір якомога швидше.

Позивач також констатує порушення банком норм встановлених ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». В Кредитному договорі передбачено стягнення з Позичальника супутніх платежів, за обслуговування Кредиту, які на думку позивача є незаконними Так згідно з п. 2.4. Кредитного договору комісія за обслуговування Кредиту нараховується у розмірі згідно з п 1.2 Кредитного ОСОБА_2 та сплачується щомісяця, починаючи з першої дати сплати заборгованості, разом із сплатою процентів та заборгованості за Кредитом в дату сплати заборгованості. У відповідності до підпункту «в» п. 1.2. Кредитного договору комісія за обслуговування кредиту в грейс-періоди становить - 301,00 грн. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, Позивач вважає незаконним встановлення у п. 2.4 Кредитного договору оплати комісії за обслуговування Кредиту, як за послугу, що супроводжує кредит.

Також, як зазначає позивач, п. 4.1. Розділу 4. Кредитного договору визначено порядок вирішення спорів між сторонами у третейському суді. Позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого зокрема пунктом 4.1 Кредитного договору не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14, ч. 1, ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1, ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт 4.1 Розділу 4 Кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним.

Крім того, як на підставу для визнання договору не дійсним позивач постилається на порушення Банком норм встановлених ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Уразі прострочення сплати заборгованості за кредитним ОСОБА_2, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в сумі від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до п.3.3 Кредитного договору при простроченні сплати заборгованості за кредитним договором, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в сумі 0,3000 % від простроченої суми за кожен день прострочення, тобто 0,3000X365=109,5 річних. Тому пеня за неповернення основної суми заборгованості за липень-місяць 2016 року становить 12042,57Х(109,5)% /365X30= 1083,83 грн.. Отже, розмір пені встановлений у п. 3.3 Кредитного договору про те, що при простроченні сплати заборгованості за кредитним договором, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в сумі 0,3000 % від простроченої суми за кожен день прострочення завищений і не відповідає вимогам ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Це є підставою для визнання цього пункту недійсним.

Отже, позивач зазначає, що при укладанні Кредитного договору було порушено ряд норм встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів». Закону України «Про третейські суди», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним, в цілому.

Представники Банку у судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Проте на адресу суду було направлене письмове заперечення із зазначенням про повне не визнання заявлених позивачем вимог. Як на підставу заперечень ОСОБА_2 посилається на наступне. Зокрема Банком були виконані умови договору і надані позивачу кредитні кошти на умовах зазначених у договорі. До підписання Кредитного договору Позивач в повній мірі була ознайомлена з усією інформацією, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» в письмовому вигляді, що в Заяві/Анкеті, яка датована 29.05.2015 року Позивач поставила свій підпис та зазначила, що «Підписанням цієї заяви/анкети я підтверджую, що з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, варіанти повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуги страхування тощо), ознайомлений і ця інформація надана мені в письмовій формі». Крім того, в Додатку №1 до Кредитного договору, викладено графік платежів, який містить детальну інформацію про суму кредиту, термін користування кредитом, а також детально розраховано, сума платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту (щомісячний платіж), та проценти за користування кредитом у відповідності до умов визначених оскаржуваним договором. Також, Позивач ознайомлена з інформацією після прикінцевих положень, що визначені в розділі 5 Кредитного договору та погодила її, а саме - підписанням цього ОСОБА_2 засвідчую, що з Умовами споживчого кредитування Банку ознайомлений та зобов'язуюсь виконувати. Крім того засвідчую, що зміст ст.ст. 6, 627, 207 ЦК України мені роз'яснено, із зразками підписів уповноважених осіб Сторін ознайомлена та надаю згоду щодо такої письмової форми цього ОСОБА_2.

Отже, Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п. 3.1) встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно - обмінних операцій, юридичне оформлення тощо, що і було зроблено в оскаржуваному кредитному договорі та жодним чином не порушило права Позивача, як споживача фінансових послуг.

Наявність підписів Позивача на Заяві/Анкеті на Кредитному договорі та невід'ємних його додатках свідчить про те, що Позивач отримала всю необхідну інформацію та погодилась із нею, а отже було досягнуто згоди на укладення Кредитного договору та всіх його істотних умов. Отже, Кредитний договір, є дійсним в розумінні положень визначених ст. 203 ЦК України, а вимоги Позивача безпідставними, що не ґрунтуються на засадах закону.

Наявність в Кредитному договорі Третейського застереження (пункт 5 Кредитного договору), не дає правових підстав для визнання його недійсним в цілому та не заважає Позивачу звернутись за захистом своїх прав до суду у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.06.2015 року між ОСОБА_1 (надалі - Позичальник/Боржник/Позивач) однієї сторони та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (надалі - Кредитор/Відповідач) з іншої сторони, було укладено Кредитний договір з ОСОБА_3 (рахунок) № 2006/50160СБРС1РТ (ОСОБА_4).

Відповідно до п.п. 1.1. та 1.2. Кредитного договору, ОСОБА_2 надає Позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби, а Позичальник зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії за надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати всі зобов'язання за даним ОСОБА_2 в повному обсязі. За даним ОСОБА_2 надає Позичальнику грошові кошти (кредит) на наступних умовах: а) сума кредиту -12 042 гривень 57 копійок; б) строк кредитування - 60 платіжних періодів; в) в рамках строку кредитування встановлюються кредитні періоди, протягом яких діють спеціальні умови кредитування (надалі - ОСОБА_4 періоди). Процентна ставка за користування кредитом, комісія за обслуговування кредитом та платіж за кредитом встановлюються для кожного кредитного періоду у наступних розмірах. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою протягом кожного кредитного періоду. (ОСОБА_5 періодів приведена в Кредитному договорі). г) комісія за надання кредиту - 0,00 гривень; д) цільове призначення - поточні потреби; е) дата повернення кредиту - 17.06.2020 року.

Згідно п. 2.1. та 2.2. Кредитного договору Кредит надається Банком Позичальнику шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника № 2434, банк ПАТ «ПтБ», код банку 38038. У випадку повернення кредитних коштів на Рахунок Позичальника, зазначений в п. 13. ОСОБА_2, у зв'язку з помилкою в банківських реквізитах, яка виникла з вини Позичальника, цей Договір вважається неукладеним. Кредит надається в сумі, яку Позичальник отримав на свій поточний рахунок, збільшеній на суму комісії за додання кредиту.

Як зазначено у письмовому запереченні Банку, згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором станом на 04.10.2016 року прострочка заборгованості становить 565 днів, а заборгованість Позивача перед Відповідачем для повного погашення становить суму в розмірі - 13 265 (тринадцять тисяч двісті шістдесят п'ять) гривень 11 копійок, з яких: тіло кредиту в розмірі - 10 500,57 гривень; комісія в розмірі - 1 502,10 гривні; пеня в розмірі - 1 262,44 гривні.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 215 ч. 1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стосовно викладених у позові доводів відповідача про істотне порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» щодо не повідомлення її про сукупну вартість (ціну) договору, нечесну підприємницьку діяльність відносно неї, як на підставу для визнання договорів не дійсними, суд виходить із наступного.

Згідно ч. 2, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, (далі Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною 1, ст. 15 Закону визначено, що споживач має право на одержання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Положеннями ч. 5, ст. 11 Закону передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

У ч.ч. 1, 2, 5, 6, ст. 18 цього Закону йдеться про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Дослідженими матеріалами справи встановлено, що відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорі та додатку до договору споживчого кредиту «Графік платежів по кредитному договору з грейс періодами», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; ОСОБА_2 у письмовій формі надав відповідачу вичерпну інформацію про умови кредитування, визначивши взаємні права та обовязки сторін та погодивши порядок сплати процентів за користування кредитом, надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, та комісії що вбачається із з умов укладеного між ними кредитного договору та додатку до нього (п.п. 1.2, 2.10).

Також відповідач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору та на додатку №1 фактично підтвердила, що банк надав їй у письмовій формі та в повному обємі інформацію, яка передбачена п. 2, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим не заслуговують на увагу її доводи про те, що вказаний договір був вчинений ОСОБА_1 під впливом обману з боку банку, як такі, що не доведені та спростовуються матеріалами справи.

Окрім зазначеного суд виходить також із того, що навіть у разі ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним.

Разом із тим, відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Із огляду на викладене суд прийшов до висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Разом із тим, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року в справі № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року в справі № 6-80ц13, 6-1746цс16 від 16.11.2016 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

При таких обставинах, п. 2.4 спірного кредитного договору слід визнати недійсним.

Відповідно до п. 14, ч. 1, ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору. Разом з тим вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору. а в силу ст.ст. 27, 215 ЦК України є нікчемним. Тому визнання не дійсним зазначеного пункту правочину законом не вимагається. Позивач реалізувала своє право звернення саме до суду із позовом незважаючи на приписи п. 4.1 ОСОБА_2.

Щодо зазначеної позивачем як підстави для визнання договору не дійсним порушення ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору при простроченні сплати заборгованості за кредитним договором, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в сумі 0,3000 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Ч. 2 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, в даному випадку і на правовідносини, що виникли між сторонами.

Суд вважає, що, що п. 3.3 договору відповідає нормам закону і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Так, відповідно до ч. 1, ст. 546 ЦК, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Ч. 1, ст. 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Ч. 1, 3, ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2, ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. На даний час відсутній законодавчий акт, який би було визначено розмір пені у відносинах між банком та фізичною особою.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996 року № 543, на який посилався представник позивача, аргументуючи порушення банком розміру встановленої пені, не розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами, оскільки, в законі визначено, що його дія розповсюджується на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також на фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, що також підтверджено рішенням Конституційного суду України від 11 липня 2013 року.

Окрім того, суд вважає за необхідне відмітити те, що Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"" констатував, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки визнання недійсними п.2.4 вказаного договору у відповідності до ст. 217 ЦК України не має наслідком недійсності його інших частин та цього правочину в цілому. Зазначений висновок також відповідає п. 5.1 укладеного між сторонами ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 192, 203, 205, 526, 527, 530, 549, 599, 610-612, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсними п. 2.4 кредитного договору з грейс періодами № 2006/50160СБРС1РТ, укладеного 02 червня 2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк".

У іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк із дня проголошення апеляційної скарги, у разі відсутності осіб у судовому засіданні під час проголошення рішення з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області ОСОБА_6