Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/2367/16-ц
Провадження № 2/209/1240/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Лобарчук О.О.
при секретарі Бойко Н.Є
за участі представника позивача- адвоката Куценко В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії ,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити ОСОБА_1 з 28.04.2016 року на посаді начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів; стягнути з ПАТ "Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів " на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з березня місяця 2016 року та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.
В обґрунтування свого позову вказав, що в липні 2012 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» на посаду начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів .
Через оголошену в Україні часткову мобілізацію, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» 04.09.2014 року позивач був призваний на військову службу до Збройних Сил України. Зараховано його було до списків особового складу військової частини розташованої у с. Гвардійське Дніпропетровської області..
В подальшому він був направлений в зону АТО де приймав участь у бойових діях.
25.02. 2016 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на особливий період.
В травні місяці 2016 року ОСОБА_1 поштовою кореспонденцією отримав листа за підписом начальника ВРП ПАТ «ДНІПРОВАГОНРЕМОНТБУД» О.О. Дронова , в якому його було повідомлено що він 28.04.2016 року в зв`язку зі вступом на військову службу був звільнений з підприємства на підставі п.З ст.36 КЗпП України, та йому було рекомендовано звернутися до відділу по роботі з персоналом для отримання трудової книжки.
З метою встановлення порушених прав позивача , було направлено звернення до керівництва ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі громадянина ОСОБА_1 , на яке 15.06.2016 року було отримано відповідь в якій зазначено що звільнення громадянина ОСОБА_1 проведено на законних підставах.
Вважає звільнення позивача ОСОБА_1 незаконним з наступних підстав;
Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.
За приписами ч.І ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Згідно ч.З ст.119 КзПП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З огляду на вищевикладене вбачається, що керівництво ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» незаконно звільнило мого довірителя з посади начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів ., оскільки згідно норм чинного законодавства України, у разі мобілізації, за ним зберігалося місце роботи та середній заробіток.
В судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 - адвокат Куценко В.А., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 17.05.2016 року, підтримав позовні вимоги позивача та в судовому засіданні ним була подана уточнена позовна заява, відповідно до якої вказано наступне : в липні 2012 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» на посаду начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів .
Через оголошену в Україні часткову мобілізацію, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» 04.09.2014 року позивач був призваний на військову службу до Збройних Сил України. Зараховано його було до списків особового складу військової частини розташованої у с.Гвардійське Дніпропетровської області..
В подальшому він був направлений в зону АТО де приймав участь у бойових діях , в осени 2015 року мій довіритель був демобілізований та продовжив працювати на підприємстві ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів»
25.02. 2016 року позивач, будучи працівником підприємства ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» був прийнятий на військову службу за контрактом на особливий період.
В травні місяці 2016 року громадянин ОСОБА_1 поштовою кореспонденцією отримав листа за підписом начальника ВРП ПАТ «ДНІПРОВАГОНРЕМОНТБУД» О.О. Дронова в якому його було повідомлено що Він 28.04.2016 року в зв`язку зі вступом на військову службу був звільнений з підприємства на підставі п.З ст.36 КЗпП України, та йому було рекомендовано звернутися до відділу по роботі з персоналом для отримання трудової книжки.
З метою встановлення порушених прав громадянина ОСОБА_1 було направлено звернення до керівництва ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі громадянина ОСОБА_1 на яке 15.06.2016 року було отримано відповідь в якій зазначено що звільнення громадянина ОСОБА_1 проведено на законних підставах.Вважає звільнення позивача ОСОБА_1 незаконним з наступних підстав;
Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
За приписами ч.І ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Згідно ч.З ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. За Конституцією України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України (пункт 31 частини першої статті 85, пункт 20 частини першої статті 106)
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Протягом 2014 - 2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126VII), Указ Президента України від 6 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 6 травня 2014 року № 1240VII), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595VII), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113VIII). Крім того, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію» Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність. Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року було прийнято відповідне розпорядження № 674р.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Крім цього, питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16.02.2015 (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Ураховуючи вищезазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з 17.03.2014 і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.
Таким чином на дійсний час в Україні діє особливий період, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України.
Згідно документів наданих до суду Відповідачем , а саме довідки про середню заробітну плату громадянина ОСОБА_1 в якій зазначено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення складала 315 грн. 24 коп. та копій наказів по підприємству про внесення змін у графік роботи підприємства згідно який на підприємстві на момент звільнення було введено одноденний робочий тиждень з робочим днем понеділок випливає що на теперішній час Відповідачем по справі не нараховано та не сплачено громадянину ОСОБА_1 наступні грошові кошти;
-315 грн.24 коп. х 5 = 1576грн.20 коп.- заробітна плата за травень2016 року
-315 грн.24коп. х 5 = 1576 грн.20 коп.- заробітна плата за червень2016 року
-315 грн.24коп. х 4 = 1260 грн.96 коп.- заробітна плата за липень2016 року
-315 грн.24коп. х 4 = 1260 грн.96коп.- заробітна плата за серпень2016 року
-315 грн.24 коп. х 5 = 1260 грн.96 коп.- заробітна плата за вересень2016 року
-315 грн.24 коп. х 5 = 1576 грн.20 коп.- заробітна плата за жовтень2016 року
На 1 листопада 2016 року громадянину ОСОБА_1 Відповідачем по справі не нараховано та не сплачено 8511 гривень 60 копійок.
Звертає увагу , що укладання контракту на особливий період позивачем ОСОБА_1 як раз передбачено вимогами ч.З ст.119 КЗпП України , в якій законодавець чітко зазначив , що «за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.»
З огляду на вищевикладене вбачається, що керівництво ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» незаконно звільнило мого довірителя з посади начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів ., оскільки згідно норм чинного законодавства України, у разі мобілізації, за ним зберігалося місце роботи та середній заробіток.
Просить суд поновити ОСОБА_1 з 28.04.2016 року на посаді начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів у ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» ; ІПН 22; стягнути з ПАТ «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з травня місяця 2016 року в розмірі 8511 гривень 60 копійок та моральну шкоду у розмірі 10000 гривень.
Представник відповідача - Ревацький О.О., який діє на підставі від 13.01.2016 року, позовні вимоги не визнав та надав письмові заперечення , які співпадають з усними запереченнями та пояснив, що позовні вимоги вважаю необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотивуючи незаконність звільнення ОСОБА_1 , позивач посилається на вимоги ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та припускається помилки, вказуючи, що вказаною нормою передбачені соціальні гарантії для громадян, які призвані на військову службу під час мобілізації, оскільки сама стаття є бланкетною і передбачає існування інших норм, розміщених Кодексі законів про працю України і Законі України «Про освіту», у яких сформульовані конкретні правила.
Разом з тим, у позовній заяві проглядається певна невизначеність. Так, повністю цитуючи ч.З ст.119 Кодексу законів про працю України, позивач, оскільки вказаною нормою передбачено декілька категорій працівників, на яких розповсюджуються соціальні гарантії, напівжирним шрифтом із підкреслюванням звертає увагу на категорію працівників, призваних на військову службу під час мобілізації. Крім того, у приведеній позивачем нормі місце роботи і посада зберігаються не більше одного року, а ОСОБА_1 був призваний на військову службу з 03 вересня 2014 року і стає очевидною неможливість застосування вказаної позивачем норми права, оскільки з моменту призиву до звільнення ОСОБА_1 минуло більше як півтора року.
Викладаючи обставини справи, позивач вказує на те, що на підставі указу Президента України «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 04 вересня 2014 року був призваний і проходив військову службу в зоні проведення антитерористичної операції, а 25 лютого 2016 року був прийнятий на військову службу за контрактом на особливий період. Якби це відповідало дійсності, то на ОСОБА_1 розповсюджувались гарантії, передбачені ч.4 ст.119 КЗпПУ, як на особу, яка була призвана на військову службу під час мобілізації, на особливий період та яка підлягає звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжила військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Проте, позивач забув, чи свідомо замовчав той факт, що ОСОБА_1 04 вересня 2015 року був демобілізований і приступив до роботи у ПАТ «ДНІПРОВАГОНРЕМБУД». Вказаний факт підтверджується наказами по підприємству №364 від 04 вересня 2014 року і №268 від 22 вересня 2015 року та табелями обліку робочого часу.
В період роботи на підприємстві на підставі заяви про надання додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 наказом №33 від 16 лютого 2016 року була надана відпустка з 17 лютого по 01 березня 2016 року на 14 календарних днів. Перебуваючи у відпустці, останній 25 лютого 2016 року підписав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Таким чином, правовідносини, що склались між ПАТ «ДНІПРОВАГОНРЕМУД» і ОСОБА_1 мають регулюватись п.З ч.І ст.36 КЗпПУ, а вимога про поновлення останнього на посаді начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів безпідставною.
Крім вимоги про поновлення ОСОБА_1 у займаній посаді позивач просить суд стягнути на користь його довірителя з ПАТ «ДНІПРОВАГОНРЕМБУД» середній заробіток за час вимушеного прогулу з березня 2016 року та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
Законодавцем передбачено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідком порушення законних прав працівника. Проте, позивач не тільки не надав жодних доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди, а й не обґрунтував свої вимоги навіть загальними фразами, хоча відповідно до ч.З ст.10 та ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.
Просить відмовити повністю ОСОБА_2 в позові до ПАД «ДНІПРОВАГОНРЕМБУД» про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника дільниці зварювально-збірного цеху вантажних вагонів, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Заслухавши пояснення представника позивача , представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.
Відповідно до Наказу № 22.09.2015 року було подовжено строк дії наказу від 04.09.2014 року № 343 "Про звільнення від роботи для проходження військової служби за призовом під час мобілізації" на 04.09.2015 року відносно працівника підприємства ОСОБА_1 (а.с.19)
16 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою про надання йому додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій відповідно до законодавства з 17.02.2016 року . (а.с.20)
Згідно до Наказу № 33 про надання відпустки від 16.02.2016 року ОСОБА_1 було надано додаткову відпустку з 17.02.2016 року по 01.03.2016 року. (а.с.21)
Наказом № 48 від 28.04.2016 року було припинено трудового договору з ОСОБА_1 у зв`язку із вступом на військову службу на підставі ст. 36 п.3 КЗпП України. (а.с.22)
Листом від 28.04.2016 року ОСОБА_1 повідомили, що його звільнили у зв`язку із вступом на військову службу .(а.с.8)
25 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу . Контракт набирає чинності з 25.02.2016 року і укладений на строк 6 місяців. (а.с. 33-34)
26 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_4 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу . Контракт набирає чинності з 26.08.2016 року , укладений на строк 6 місяців. Зазначено, що "вимоги абзацу другого пункту 1 контракту ( в частині, що стосується проходження військової служби в особливий період понад установлений строк контракту) на строк дії укладеного контракту не поширюється матрос ОСОБА_1 згоден у разі необхідності виконувати бойові (службові) завдання в зоні АТО. (а.с. 35-36)
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу, є підставою для припинення трудового договору.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, яка діє з 01 січня 2016 року), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічне визначення особливого стану міститься в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ.
Також статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Отже, за змістом вищезазначених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, який набрав чинності з 18 березня 2014 року. Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводилася протягом 45 діб. Отже, особливий період відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року тривав з 18 березня 2014 року по 0 травня 2014 року.
В подальшому, оголошувалась часткова мобілізація згідно Указу виконуючого обов`язки Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014, затвердженого Законом України від 06 травня 2014 року № 1240-VІІ тривалістю 45 діб з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, затвердженого Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ тривалістю 45 діб з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ тривалістю 210 діб у три черги з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року, з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року, з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року, з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
З Указів вбачається, що ними встановлювалися періоди проведення мобілізації. Тому на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у ці періоди (періоди проведення мобілізації), поширюється дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Проте, на момент укладання контракту військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 та військовою частиною НОМЕР_2 з позивачем ОСОБА_1 , мобілізація не проводилася, так як закінчилася 22 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.
За працівниками, які вступили на військову службу за контрактом, гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України зберігаються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Укладання контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.
Як зазначив представник позивача в судовому засіданні, контракт на проходження військової служби позивач уклала за власним бажанням під час знаходження у додатковій відпустці.
Виходячи з викладеного, твердження представника позивача про те, що укладення контракту відбулося під час особливого періоду, що унеможливлювало звільнення, суд вважає помилковим.
За вказаних обставин, підстави, з якими п. 3 ч. 1 ст. 119 КЗпП України пов`язує збереження за позивачем ОСОБА_1 , місця роботи та середнього заробітку відсутні, відтак звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП суд вважає законним, оскільки воно ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні його позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку слід відмовити.
Повний текст рішення викладено 14 листопада 2016 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 36, 119 КЗпП України, Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.ст. 6,10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд ,-
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Лобарчук