У Х В А Л А

13 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року та рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 3 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання частково недійсним рішення сільської ради та державного акта на право приватної власності на землю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, третя особа − Новоселицька державна нотаріальна контора, про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та державної реєстрації права власності, часткове скасування рішення сільської ради та свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на нерухоме майно в порядку набуття та в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 3 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: скасовано пункт 2 «а» та пункт 3 «а» рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 13 вересня 2000 року № 36/2 в частині оформлення за ОСОБА_7 права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 та видачі свідоцтва про право власності; скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 3 жовтня 2000 року в частині визнання за ОСОБА_7 права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1; скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 3 травня 2006 року на ім'я ОСОБА_6, в частині спадкування після смерті ОСОБА_7 Ѕ частки зазначеного будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та скасовано його державну реєстрацію, а саме в частині визнання за ОСОБА_6 права на спадщину за законом на ј частку вказаного будинку, набутого ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7; скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 5 вересня 2011 року на ім'я ОСОБА_4, в частині спадкування після смерті ОСОБА_7 Ѕ частки будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами; визнано за ОСОБА_4 право власності на ѕ частки будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 Новоселицького району Чернівецької області, а саме на Ѕ частку будинковолодіння, яке набуто внаслідок її участі працею і коштами у створенні спільної власності, та на ј частку будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_7 В решті заявлених зустрічних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилив, рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 3 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року залишив без змін.

30 травня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_6, від імені якого діє представник ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року та рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 3 грудня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, статей 71, 76, 80 ЦК УРСР 1963 року та статей 256, 261, 267, 392 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року та постанову Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що ОСОБА_6 став власником Ѕ частки спірного будинку після видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом від 3 травня 2006 року, тому рішенням Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про приватизацію земельної ділянки від 11 листопада 1996 року та виданим 14 січня 2002 року ОСОБА_4 державним актом на право приватної власності на землю, не порушено його права та законні інтереси. Крім того, суд дійшов висновку про те, що спірний будинок з господарськими спорудами збудовані ОСОБА_4 і ОСОБА_7 під час спільного проживання, за рахунок праці кожного з них та за спільні кошти, тому це нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності та належить їм в рівних частках. Також, встановивши, що оскаржуваним рішенням виконкому Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 13 вересня 2000 року № 36/2 про оформлення права власності на спірний будинок в цілому за померлим ОСОБА_7 та видачею свідоцтва про право власності порушено право власності ОСОБА_4 на половину будинковолодіння, суд першої інстанції дійшов висновку про його часткове скасування, а саме в частині Ѕ частки нерухомого майна, яка належить ОСОБА_4, та визнання за нею права власності на цю частку, та часткове скасування виданого на ім'я ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом після спадкодавця ОСОБА_7 в частині ј частки будинковолодіння та скасування в цілому свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім'я ОСОБА_4

У наданому для порівняння рішенні від 9 липня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановивши, що відповідно до статей 30, 42 ЗК України від 1990 року до позивача перейшло право власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання права власності за ним на спірну земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, яка визначена відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, проведену у справі та визнану належним доказом. При цьому суд зазначив, що оскільки державний акт на право приватної власності на земельну ділянку посвідчує право власності відповідача як на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, надвірних будівель і споруд, так і на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства без визначення меж земельних ділянок залежно від їх цільового призначення, то зазначений державний акт підлягає визнанню недійсним у зв'язку із частковим задоволенням позову.

У судовому рішенні, наданому заявником на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, передбачених пунктом 1 частини першою статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні зі статтею 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Порівняння змісту зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання частково недійсним рішення сільської ради та державного акта на право приватної власності на землю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, третя особа − Новоселицька державна нотаріальна контора, про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та державної реєстрації права власності, часткове скасування рішення сільської ради та свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на нерухоме майно в порядку набуття та в порядку спадкування за законом за заявою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року та рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 3 грудня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко