Справа № 349/1323/16-ц
Провадження № 2-з/349/15/16
У Х В А Л А

22 листопада 2016 року м. Рогатин

Суддя Рогатинського районного суду Івано-Франківської області Могила Р.Г. перевіривши заяву церковної кредитної спілки «Анісія» про забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

Церковна кредитна спілка «Анісія» звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, а саме: майновий тепличний комплекс, який знаходиться по вул. Молодіжній,1 в с. Вербилівці Рогатинського району в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №85 від 20 серпня 2002 року.

Одночасно з поданням до суду даного позову, ЦКС «Анісія» звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони державній виконавчій службі вчиняти дії, спрямовані на відчуження майнового тепличного комплексу, який знаходиться по вул. Молодіжній,1 в с. Вербилівці Рогатинського району.

Причинами забезпечення даного позову заявник зазначив недопущення незаконного продажу відповідачем тепличного комплексу та недопущення звернення стягнення на даний тепличний комплекс в рахунок погашення заборгованості за іншими кредитними зобовязаннями відповідача.

В задоволеннні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як вбачається із позовної заяви, позивач ЦКС «Анісія» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Згідно п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом заборони вчиняти певні дії.

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, заявник просить заборонити державній виконавчій службі вчиняти дії, спрямовані на відчуження майнового тепличного комплексу, який знаходиться по вул. Молодіжній,1 в с. Вербилівці Рогатинського району Івано-Франківської області.

Відповідно до розяснень, даних в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року №9 « Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 3 даного Закону заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Згідно ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Згідно п.3.1. Договору застави майна, зобовязання, що забезпечено заставою, вважається виконаним, якщо наявне погашення кредиту, відсотки, пеня та витрати, повязані з виконанням зобовязань Договору №85 від 20 серпня 2002 року сплачені. Таким чином договір застави майна діє до повного виконнання зобов'язання.

Відповідно до договору застави майна від 20 вересня 2002 року приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу ОСОБА_2 накладено заборону на відчуження заставленого майна - майновий тепличний комплекс, який знаходиться по вул. Молодіжна,1 в с. Вербилівці Рогатинського району Івано-Франківської області.

Окрім цього, 08 травня 2015 року постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Рогатинського РУЮ накладено арешт та оголошено заборону на відчуження майнового тепличного комплексу, який знаходиться по вул. Молодіжна,1 в с. Вербилівці Рогатинського району Івано-Франківської області.

Також ухвалою судді від 22 листопада 2016 року позовну заяву ЦКС «Анісія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави залишено без руху.

А як розяснено у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

На підставі наведеного вважаю, що у задоволенні заяви ЦКС «Анісія» про забезпечення позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст.151-153 ЦПК України, суддя,-

у х в а л и в :

У задоволенні заяви церковної кредитної спілки «Анісія» про забезпечення позову відмовити.

Суддя: Р.Г. Могила