АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №630/366/16-ц Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/790/6474/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - Бровченко І.О. , Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3, яким просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11281,56 грн. за кредитним договором № б/н від 04.04.2013 р., яка складається з: заборгованості за кредитом - 4575 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 4793,15 грн., заборгованості за пенею та комісією - 900 грн., штрафів - 500 грн. (фіксована частина), 513,41 грн. (процентна складова) та стягнути судові витрати у розмірі 1378 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказало, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 04.04.2012 р. був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000 грн. Позивач зазначав, що ним зобов'язання за договором виконані у повному обсязі, в той час як відповідач свої зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка складає 11281,56 грн.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 вересня 2016 року у задоволенні позовуПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПравитБанк» Сокуренко Н.В. в апеляційній скарзі проситьскасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. При цьому посилавсяна порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

На обґрунтування апеляційної скарги представник ПАТ КБ Сокуренко Н.В. зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог безпідставно виходив з того, що відсутні докази випуску та видачі відповідачу кредитної картки з кредитними коштами, а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність факту укладення сторонами кредитного договору та виникнення кредитних правовідносин. Представник позивача не згоден з висновком суду, оскільки до позовної заяви додано копію підписаної відповідачем заяви, якою останній підтвердив свою згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://ргіvatbank.иа/terms/pages/70/, внаслідок чого між ним та Банком був укладений кредитний договір.

Крім того, на його думку, суд не врахував надані позивачем розрахунок заборгованості та виписки по рахунку, з яких вбачається, що відповідач користувався кредитним лімітом та погашав заборгованість, тобто погодився з умовами укладеного договору, встановленим лімітом, та відповідно отримав кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом, без отримання якої неможливо проводити фінансові операції.

Зазначив, що ухвалюючи рішення про відмову у позові з підстав недоведеності суд не звернув уваги на те, що в силу вимог ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладено обов'язок доведення того факту, що він не отримував кредитний ліміт чи не підписував кредитний договір, за невиконання умов якого до нього пред'явлено позов, або за договором відсутня заборгованість.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянула справу відповідно до ст. 305 ЦПК України за відсутності сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, чи неявка не перешкоджає розглядові справи, і вважає за необхідне скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка передбачає обов'язок сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу, які у цій справі відсутні, - не надав до суду належних доказів щодо укладення між сторонами договору на отримання кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000 грн., а також - доказів щодо використання відповідачем кредитних коштів після укладення договору. В матеріалах справи відсутнє підтвердження ознайомлення відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку, оскільки на них відсутній підпис відповідача, у зв'язку з чим не можливо встановити факт обізнаності відповідача з умовами кредитування, а також факт укладення кредитного договору.

Суд правильно не вважав належним доказом підстав заявленого позову наданий позивачем на їх підтвердження розрахунок заборгованості. При цьому суд вказав, що позивач був неодноразово повідомлений про необхідність явки у судове засідання свого представника, ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 21.07.2016 р. явка представника позивача до суду визнавалась обов'язковою для надання пояснень та обґрунтування заявлених вимог, однак представник позивача у судові засідання не з'явився, правом надати пояснення та докази на їх підтвердження не скористався, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів і відмовив у позові, за його не доведеністю.

Так, стаття 10 ЦПК України визначає принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, який передбачає, що: сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Втручання суду у диспозитивне право позивача стосовно руху та подальшої долі заявленого по справі позову та визначення переліку доказів, на його думку необхідних для його обґрунтування, є неприпустимими. Суд відповідно до вказаної норми ч. 4 ст. 10 ЦПК України зобов'язаний лише за відповідним клопотанням чи заявою особам, які беруть участь у справі, у випадках, встановлених цим Кодексом, якщо у них в цьому є певні утруднення, сприяти у їх доказовій діяльності, роз'яснюючи в цьому контексті їх права та обов'язкі попереджуючи про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Відповідно до визначених у ст. 60 ЦПК України обов'язків доказування і подання доказів:

1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 61 ЦПК України визначає підстави звільнення від доказування, а саме:

1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

2. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

3. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

4. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Стаття ст. 131 ЦПК України передбачає, що:

1. Сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

2. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

При вищевказаний обов'язок надавати докази у зазначені строки також зазначено у ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Згідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України для кредитного договору обов'язкова письмова форма. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони .Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України лише правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, відповідно до вказаних норм ст.ст. 205, 207, 1055 ЦК України договір кредиту є укладеним з моменту підписання сторонами умов договору, стосовно яких води дійшли згоди.

Згідно до ст.ст. 610-612 ЦПК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків.

При цьому відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання, тобто в даному випадку діє презумпція вини цієї особи.

Згідно до ч. 1 ст. 622 ЦК України боржник, який сплатив неустойку і відшкодував збитки, завдані порушенням зобов'язання, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому відповідно до ст. 60 ЦПК України у даному випадку тягар доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання контрагентом (у даному випадку позичальником), а значить і зміст цих зобов'язань та розмір боргу, у тому числі пені та штрафів (відповідальності) лежить на кредиторі-позивачеві. Той факт, що відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України частина банківських умов і правил, розроблених позивачем, до яких з підписанням договору кредиту приєднується позичальник, є стандартними і позичальник замість них не може запропонувати свої умови, в контексті вимог закону про обов'язкову письмову форму договору кредиту, - не звільняє кредитора від обов'язку при укладенні договору надавати ці стандартні умови і правила позичальнику у письмовому вигляді і цей юридичний факт відповідно до ст. 60 ЦПК України має доводитися позивачем за допомогою письмових доказів.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено наступне.

1. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

2. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми);

дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

3. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця.

4. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

5. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

6. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Однак позивач всупереч вимог вказаної норми цивільного процесуального права не надав до суду першої інстанції належних і допустимих доказів розміру заборгованості відповідача. Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що районний суд не взяв до уваги виписки по рахунку, з яких вбачається, що відповідач користувався кредитним лімітом та погашав заборгованість, оскільки вони є необґрунтованими, а в результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що позивач не надав до районного суду таких доказів.

Надана позивачем до районного суду на підтвердження своїх вимог анкета-заява ОСОБА_5 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку не містить відомостей про те, що вона не лише прочитала, а й отримала ці умови і правила, з якими вона погодилася, про що має бути її підпис в цьому документі. За відсутності у сторони цих стандартних умов і правил банку, які є невід'ємною частиною договору, оскільки містять його суттєві умови, які в анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого ч. 3 ст. 203 ЦПК України. Крім того, у наданій позивачем анкеті-заяві відсутній підпис позичальника - відповідача ОСОБА_5 (а.с. 6-7).

Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторона ми договірних відносин та розміру боргу. Належних і допустимих доказів заборгованості у відповідача у розумінні положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач, при наявності процесуальної можливості, до районного суду не надав.

В матеріалах справи є надані позивачем на підтвердження позову витяг з умов укладеного договору кредиту кредитування і правила надання банківських послуг (а.с.10-33). Однак всупереч положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про права споживачів» про те, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві, що покладає на кредитора обов'язок доведення цього факту, - банк не надав письмових доказів про те, що при укладенні договору шляхом подання заяви відповідач отримала вказані умови і правила надання банківських послуг, з якими вона ознайомилася при укладенні договору. За відсутності таких доказів, в контексті вимог закону про письмову форму договору, районний суд обґрунтовано вважав не доведений факт укладення договору саме на цих умовах (а.с. 8-9,10-33).

Не встановлено у справі поважних причин, з яких Банк не виконав свій процесуальний обов'язок вчасно надати докази на підтвердження свого позову. Так, за заявою Банка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді і клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.40,41), судові виклики та повістки надсилалися судом як поштою, так і в електронному вигляді (а.с.47,48,53,54,55,58). Оскільки в судові засідання 21.07.2016,06.09.2016 сторони не з'явилися, суд своїм листом 21.07.2016 року надсилав поштою на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалу від 21 липня 2016 року, в якій в контексті положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України визнав обов'язкову явку представника позивача для надання пояснень та обґрунтування заявлених вимог та відповідну судову повістку (а.с. 52,53, 54). Однак представник позивача та відповідач до суду не з'явилися, тому районний суд відповідно до заяви банку обґрунтовано розглянув справу за його відсутністю, у заочному порядку на підставі наданих ним доказів.

Виходячи з наведеного судова колегія також погоджується з висновками районного суду про те, що у справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження розміру заборгованості відповідача.

На підтвердження доводів скарги та заявленого позову банк надав до апеляційного суду новий доказ - копію виписки по рахунку відповідача ОСОБА_5 (а.с. 67-71). Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. При цьому позивач не довів, що його не подання до районного суду із дотриманням передбаченого ст. 131 ЦПК України порядку розкриття доказів було зумовлено поважними причинами, - тому цей доказ відповідно до ч.ч. 2 ст.ст. 131, 303 ЦПК України - судовою колегією не досліджується. З огляду на те, що районний суд забезпечив сторонам рівний доступ до суду і процесуальну можливість вчасно розкрити докази, колегія суддів не вбачає у відмові Банку в отриманні невчасно поданих доказів, що ґрунтується на законі, порушень гарантій на доступ до суду, передбачених п. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, а притримання доказів до стадії апеляційного суду є зловживанням процесуальними правами, внаслідок чого така особа втрачає таке право.

Таким чином, оскільки районний суд обґрунтовано та відповідно до закону відмовив Банку у позові за його недоведеністю, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав судова колегія відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії