Справа № 359/4426/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І.В.
Провадження № 22-ц/780/5868/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 30 23.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Київенерго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої каліцтвом,

у с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 червня 1968 року в шестирічному віці йому були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, що належить відповідачу, внаслідок чого він став непрацездатним інвалідом ІІ групи з дитинства довічно. Рішенням народного суду Залізничного районну м. Києва від 23 вересня 1969 року за позивачем визнано право на відшкодування шкоди у зв'язку з каліцтвом згідно правил ст. 462 ЦК УРСР. Відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Києва від 9 липня 2001 року відповідача, серед іншого, було зобов'язано сплачувати позивачу необхідні платежі на лікування у медичних закладах та компенсації на придбання ліків. Незважаючи на це, ПАТ «Київенерго» ігнорує покладені на них обов'язки, в добровільному порядку проводити необхідні платежі відмовляється, а тому позивач, з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просив стягнути з них на свою користь витрати на лікування у медичних закладах у розмірі 6 974,00 грн., витрати на придбання ліків у розмірі 19 107,00 грн. та заподіяну моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 100 000,00 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, в яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що понесені ним витрати пов'язані з лікуванням та відновленням здоров'я через його каліцтво чи інше ушкодження здоров'я внаслідок отриманої електротравми у 1968 році, від проведення судово-медичної експертизи позивач відмовився, а тому вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23 червня 1968 року в шестирічному віці ОСОБА_2 з вини працівника відповідача (Київська міська електромережа «Київенерго») отримав електротравму, яка потягла тяжкі тілесні ушкодження, що було встановлено рішенням народного суду Залізничного району м. Києва від 23 вересня 1969 року, який в свою чергу визнав за ним право відшкодування шкоди, пов'язаної із втратою працездатності, по досягненню 15 років.

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 9 липня 2001 року відповідача (акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго»), серед іншого, було зобов'язано сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, лікування у медичних закладах та компенсації на придбання ліків.

Позивач є інвалідом І групи з дитинства довічно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказав, що відповідач зобов'язаний сплатити йому понесенні витрати на лікування в медичних закладах та на придбання ліків, на підтвердження розміру яких надав квитанцію про оплату послуг ТОВ «Медікор» та товарні чеки з аптек м. Києва.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1199 ЦК України (ст. 462 ЦК УРСР) у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодування потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За змістом вказаних норм, будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, повинні бути пов'язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров'я.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо в потерпілого у зв'язку з ушкодженням здоров'я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст. 455 ЦК Української РСР.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції на підставі поданих позивачем доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди з огляду на те, що позивачем не доведено, що понесені ним витрати на лікування у медичних закладах та на придбання ліків пов'язані з лікуванням та відновленням здоров'я через його каліцтво чи інше ушкодження здоров'я внаслідок отриманої електротравми у 1968 році.

Судом правильно не взяті зазначені позивачем суми до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які лікарські рецепти або висновки лікарсько-консультативної комісії, які б дозволяли встановити необхідність та кількість призначених позивачу лікарських засобів, а також проведених процедур щодо придбання (оплати) яких надано відповідні чеки.

Тобто, з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити причинного зв'язку між протиправними діями відповідача, пов'язаними з отриманою позивачем електротравмою, та завданою майновою шкодою у вигляді понесених витрат на лікування у заявленому розмірі.

Водночас, суд першої інстанції на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної судово-медичної експертизи з метою встановлення характеру та ступеню ушкодження здоров'я позивача, а також причинного зв'язку між наявними у нього хворобами та отриманою електротравмою, проте позивач категорично відмовився від проведення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, звернувши увагу на підстави відшкодування моральної шкоди, які визначені у позові, а саме бездіяльність відповідача щодо виконання судових рішень та ігнорування його письмових звернень, дійшов до правильного переконання, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди неправомірними діями відповідача, а також не мотивовано заявлений розмір такої шкоди.

Долучені до матеріалів справи заяви ОСОБА_2 до АЕК «Київенерго», датовані 2 лютим 2014 року, 2 жовтнем 2006 року та 12 вереснем 2002 року не свідчать про протилежне, адже надання медичних послуг та придбання ліків мало місце у 2016 році.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П. Сушко