Справа № 214/6154/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Бєлікової О.А.,

позивача за первісним позовом ОСОБА_1,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судового засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Саксаганський районний відділ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Саксаганський районний відділ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» про збереження права користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зміну умов договору найму житлового приміщення та зобовязання укладення окремого договору найму, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 12.08.2015 року, уточнивши вимоги (а.с.12-13), просив суд: визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №16 в буд.№17 по вул. Балакіна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області з позбавленням їх права користування житловим приміщенням за вказаною адресою; зобовязати Саксаганський районний відділ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: вул. Балакіна 17/16, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область; стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

В обґрунтування предявлених вимог вказав, що він є головним наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Балакіна 17/16 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Окрім нього в квартирі значаться зареєстрованими: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, - невістка, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, - онука. Починаючи з травня 2008 року відповідачі припинили користуватись житловим приміщенням, перешкод в користуванні яким він їм не чинив. Будь-яких заяв від них стосовно збереження за ними житла на період їх відсутності вони не подавали. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, через що позивач вимушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за них, що ставить його в скрутне матеріальне становище як пенсіонера та інваліда ІІ групи, у звязку з чим за захистом своїх майнових прав він вимушений звернутись до суду.

Ухвалою суду від 22.04.2016 року (ухвала про виправлення описки від 05.08.2016 року) заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.03.2016 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.89-90, 105-106).

06.06.2016 року відповідачами за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до суду подано зустрічний позов до ОСОБА_1, який вони в подальшому уточнили (а.с.133-135), та в останній редакції просили суд: продовжити строк збереження за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 протягом усього часу навчання ОСОБА_4 в Харківському національному університеті імені ОСОБА_5, та роботи ОСОБА_2 в ТОВ «Медичний центр «Інтермед» в м. Харкові; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в порядку компенсації понесених нею судових витрат.

В обґрунтування предявлених вимог посилались на те, що в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_2 вони відсутні з поважних причин, зокрема ОСОБА_2 з 01.11.2014 року офіційно працює в ТОВ «Медичний центр «Інтермед», а ОСОБА_4 з вересня 2014 року навчається в Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, проте з 30.12.2015 року знаходиться в академічній відпустці за станом здоровя, у звязку з чим ОСОБА_2 вимушена була виїхати до м. Харків для здійснення догляду за своєю донькою, де проживають в орендованій квартирі. Іншого житла вони не мають, а тому після закінчення навчання ОСОБА_4 вони планують повернутись до квартири для продовження проживання, де вони й зареєстровані. Оскільки позивач за первісним позовом не визнає їх право на проживання в квартирі та збереження за ними житла на період їх відсутності з поважних причин, тому за захистом своїх житловим прав в порядку ст.123 ЦПК України вони вимушені звернутись до суду шляхом предявлення зустрічного позову до ОСОБА_1

Ухвалою суду від 05.08.2016 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 обєднано з первісним позовом ОСОБА_1 для їх спільного розгляду в одному провадженні (а.с.107-108).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, кожен окремо, предявлені уточнені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Вказували, що відповідачі дійсно з 2008 року без поважних на те причин не проживають в його квартирі АДРЕСА_2, комунальні послуги не оплачують, постійно мешкають в м. Харкові, у звязку з чим вважають їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Позивач не заперечував, що його онука ОСОБА_4 дійсно навчається в м. Харкові, проте невістку ОСОБА_2 він вимушений був зареєструвати в квартирі в 1987-1988 р.р. на підставі рішення суду. Квартиру отримував виключно на себе, на теперішній час вона не приватизована. Після 2008 року відповідач ОСОБА_2 іноді приїздила до м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, але в помешканні не зявлялась та в ньому не проживала.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення первісного позову ОСОБА_1, уточнені позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, наполягала на їх задоволенні. Суду пояснила, що дійсно виїхала з квартири позивача ОСОБА_1 у 2008 році у звязку з роботою та навчанням доньки ОСОБА_4 в м. Харків, де вони мешкають разом з донькою в орендованій квартирі. Оскільки донька перебуває на диспансерному обліку за станом здоровя та потребує допомоги та догляду з її боку, це слугувало основною причиною переїзду до м. Харків. Не заперечувала проти поділу особових рахунків по сплаті комунальних платежів за житлове приміщення в частці, яка на неї припадає. Після 2008 року вона періодично приїздила до м. Кривого Рогу, але до квартири АДРЕСА_3 вона не мала можливості потрапити, оскільки ОСОБА_1 змінив замки на вхідних дверях та перешкоджав у доступу до квартири.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, однак подала клопотання про розгляд справи за її відсутності у звязку з перебуванням на навчанні в м. Харкові. Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 не визнала, заперечувала проти їх задоволення, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Представник третьої особи за первісним та зустрічним позовами ТОВ «Житлосервіс-КР» ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи за первісним позовом за його відсутності, при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Згідно позиції, викладеної в заперечення проти зустрічного позову (а.с.113-114), заперечував в частині задоволення вимог про зобовязання ТОВ «Житлосервіс-КР» укласти з ОСОБА_2 договір найму, оскільки як юридична особа не є субєктом в спорах, що виникають з договору найму житлового приміщення.

Враховуючи, що в подальшому позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 вказану позовну вимогу виключили, суд залишає заперечення ТОВ «Житлосервіс-КР» в цій частині поза увагою.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, кожна окремо, суду показали, що вони працювала разом з ОСОБА_2 в 2006-2008 р.р. в КЗ «Криворізька міська лікарня №2» ДОР, перебували з нею в дружніх стосунках. Інколи вони приходили до неї в гості в квартиру АДРЕСА_3, допомагали їй робити ремонт в одній з кімнат. Зазначили, що на той момент ОСОБА_2 дійсно сплачувала комунальні послуги за квартиру, оскільки у них на роботі за цих слідкували та не допускали наявності заборгованості по їх сплаті, що одразу відрахували з їх зарплати. У 2008 році ОСОБА_2 звільнилась та переїхала до м. Київ, де їй запропонували кращу роботу, проте близько одного разу в два місяці приїздила до квартири, де у неї залишились особисті речі, належні їй меблі, техніка. Також підтвердили, що ОСОБА_1 з часом змінив замки у квартирі, у звязку з чим ОСОБА_2 не мала можливості туди потрапили. Син позивача ОСОБА_9 з ними не проживав, в квартирі не зявлявся, з ОСОБА_2 проживала її донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_10, у звязку з чим ОСОБА_2 вимушена була по приїзду до м. Кривого Рогу зупинятись у ОСОБА_8

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 показав, що він є рідним сином ОСОБА_1 та колишнім чоловіком ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу будь-які стосунки та спілкування вони припинили, а після 2008 року він її взагалі не бачив. Вказав, що в квартирі АДРЕСА_3 жодних речей ОСОБА_2 немає. Комунальні платежі за квартиру він сплачує разом з батьком, ОСОБА_2 участі в їх сплаті не приймає, хоч на її імя і відкрито два особових рахунки. Не заперечував, що дійсно вони з батьком змінили в квартирі замки у вхідних дверях. Після відїзду до м. Києва ОСОБА_2 не намагалась повернутись проживати до квартири, бажання стосовно цього також не висловлювала.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

З урахуванням згоди сторін, які з'явились, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду судом справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача за первісним позовом, покази свідків, дослідивши вимоги уточнених первісного та зустрічного позовів, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є уповноваженим наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. ОСОБА_11 (Балакіна) 17/16, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, яке є неприватизованим та перебуває в комунальній власності територіальної громади Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, що визнано сторонами та окремого доказування в розмінні ст.61 ЦПК України не потребує.

Згідно довідки Криворізької ОМДІС «НОВА КОМ» №23 від 22.04.2015 року та відомостей з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.4), за вказаною адресою значаться зареєстрованими: ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_9О син, ОСОБА_2 невістка, ОСОБА_4 онука.

Як вказував позивач за первісним позовом ОСОБА_1, що в ході судового розгляду будь-якими доказами не спростовано, відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є його родичами, тобто в розумінні ст.3 СК України членами його сімї. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між наймачем житла та членом його сімї, у звязку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Стаття 71 ЖК УРСР передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним.

З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сімї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому. Обовязковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Відповідно до положень ст.72 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11.

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в житловому приміщенні, розташованому за адресою: вул. ОСОБА_11 (Балакіна) 17/16, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, дійсно зареєстровані, проте не проживають з 2008 року, що підтверджується актом від 09.02.2016 року(а.с.57), показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад 6 місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні,студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Як на поважність причин відсутності за місцем реєстрації відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 посилалась на те, що з 01.09.2014 року та по теперішній час вона є студенткою біологічного факультету Харківського національного університету імені ОСОБА_5 за денною формою навчання з терміном навчання до 30.06.2019 року (а.с.152).

Натомість, посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_4 за місцем реєстрації відсутня з 2008 року суд оцінює критично, оскільки ОСОБА_4 досягла повнолітнього віку 27.08.2015 року, в той час як питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за минулий період, тобто до досягнення нею повноліття має інший порядок, а позивачем раніше не заявлось.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд також враховує, що за адресою: вул. ОСОБА_11 (Балакіна) 17/16, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область значиться зареєстрованим батько ОСОБА_4 ОСОБА_9, що останній підтвердив в судовому засіданні, з яким ОСОБА_4 було зареєстровано в малолітньому віці, який до досягнення нею повноліття не мав наміру позбавляти доньку права користування житловим приміщенням, наданим його батькові ОСОБА_1 позивачеві по справі.

Враховуючи те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 відсутня в житловому приміщені - квартирі АДРЕСА_2 понад встановлений ст.71 ЖК УРСР 6-місячний строк у звязку з її навчанням в м. Харків, що підтвердив та визнав в ході судового розгляду і сам позивач за первісним позовом ОСОБА_1, тому в силу поважності вказаної обставини її відсутності в розумінні п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР за нею зберігається право користування житловим приміщенням понад 6 місяців, а саме протягом усього періоду її навчання.

За даних обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 за первісним позовом відносно визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, у звязку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

З огляду на імперативний припис, передбачений п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР щодо збереження за ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням протягом усього періоду її навчання, що визначає недоцільність продовження цього строку в судовому порядку, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні її вимог за зустрічним позовом в цій частині.

Разом з тим, як на поважність причин відсутності за місцем реєстрації відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що з 2008 року до 2014 року вона офіційно працювала спочатку в м. Київ, а потім в м. Харків, де з 01.09.2014 року навчається її донька ОСОБА_4, яка за станом свого здоровя потребує її допомоги.

Так, як слідує з довідки ТОВ «Медичний центр «ІНТЕРМЕД» №14 від 05.02.2016 року (а.с.81), ОСОБА_2 працює в ТОВ «Медичний центр «ІНТЕРМЕД» на посаді фельдшера медичного пункту (Фельдман Екопарк) з 01.11.2014 року.

Доказів трудової діяльності відповідача ОСОБА_2 за межами м. Кривого Рогу протягом періоду з 29.05.2009 року до 11.01.2010 року останньою надано не було, оскільки як вбачається з копії її трудової книжки (а.с.149) 29.05.2009 року вона була звільнена з Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» (м. Київ) за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, та лише 11.01.2010 року прийнята на роботу до КЗОХ «Обласна клінічна лікарня Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (м. Харків). Вказані обставини суд розцінює як відсутність поважності причин її відсутності за місцем реєстрації.

В той же час, посилання відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на чинення їй перешкод в користуванні житловим приміщенням протягом 2008-2014 р.р. з боку ОСОБА_1 суд оцінює критично, оскільки хоча свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 й підтвердили факт зміни замків ОСОБА_1 в квартирі, натомість доказів, які б свідчили про його неправомірну поведінку відносно неї, допущення обмеження її житлових прав, а так само вжиття нею будь-яких заходів з метою захисту таких прав за вказаних обставин, нею не надано, адже як показав свідок ОСОБА_9, у випадку, якщо б вона дійсно приїздила до квартири, наміру не впускати її в приміщення ніхто не мав, що спростовує її доводи в цій частині.

Мотиви відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації з 2014 року та по теперішній час та необхідність її роботи саме в м. Харків, відповідач пояснювала необхідністю догляду за донькою ОСОБА_4, яка з 01.09.2014 року навчається в м. Харків, проте за станом свого здоровя потребує сторонньої допомоги та догляду. Надаючи оцінку вказаним доводам на їх обґрунтованість та допустимість, суд виходить з наступного.

Так, як слідує з довідки №16/8244 від 19.11.2015 року Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні та висновку лікарсько-консультативної комісії №1058 від 25.12.2015 року (а.с.22,38) ОСОБА_4 дійсно з 15.10.2015 року по 25.12.2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні в ХОКПЛ №3 та за станом свого здоровя потребує академічної відпустки, в якій вона й знаходиться згідно довідки Харківського національного університету №394/1601 від 24.02.2016 року (а.с.82).

Доказів, які б свідчили про потребу ОСОБА_4 в сторонньому догляді та сторонній допомозі, в обґрунтування своїх доводів відповідачем ОСОБА_2 не надано.

Інші надані відповідачем ОСОБА_2 докази, а саме письмові пояснення ОСОБА_10, в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України вони не є належними, оскільки в якості допустимого доказу суд вправі надавати оцінку лише показам свідків, допитаних судом, а не копії їх письмових пояснень, яка не має юридичної сили.

За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. ОСОБА_11 (Балакіна) 17/16, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, із необхідністю відмови в задоволенні предявлених нею вимог за зустрічним позовом з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, то суд вважає за необхідне в їх задоволенні в цій частині відмовити, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст..88 ЦПК України, враховуючи залишення без задоволення зустрічного позову та часткове задоволення первісного позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121,80 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно частці задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.4-10, 11, 15, 58-61, 208 ч.1 п.2, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Саксаганський районний відділ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. ОСОБА_11 (Балакіна) буд.17 кв.16. м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні інших вимог за первісним позовом відмовити.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Саксаганський районний відділ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» про збереження права користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зміну умов договору найму житлового приміщення та зобовязання укладення окремого договору найму відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.І. Євтушенко