АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5365/16 Справа № 206/6955/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, визнання укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на ? частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровськанадійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, визнання укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на ? частину квартири.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 1991 року ОСОБА_2 (до шлюбу Горб) ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії ІV-КИ № 436231, актовий запис 865.

20 червня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за № 5-5831, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_8 АДРЕСА_1

Відповідно до п.1 попереднього договору, посвідченого 10 червня 2006 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за №2-1455, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 уклали цей договір про те, що квартира продається за ціною 130780,00грн., що на момент укладення угоди за середнім курсом продажу доларів США є еквівалентом суми 26000,00 доларів США .

Окрім того, сума продажу квартири підтверджується розпискою, відповідно до якої ОСОБА_4 отримав 26000 доларів США від ОСОБА_8 за продаж квартири АДРЕСА_2 в присутності свідків.

22 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2454, відповідно до умов якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_7 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до довідки обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №300" від 24.09.2013р. № 29/13 по вул. КосмонавтівАДРЕСА_4 зареєстровані та проживають ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_5.

В силу приписів ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання угоди удаваною, дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі і їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Однак з таким висновком не погоджується судова колегія з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за № 5-5831, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_8 АДРЕСА_1 за 26000 доларів США. Тобто квартири, яка була спільним майном подружжя ОСОБА_4.

Після продажу квартири родина ОСОБА_2 переїхала в квартиру АДРЕСА_5. На той час документи на спірну квартири у ОСОБА_3 не були готові для відчуження, в серпні 2006 року ОСОБА_11 повідомив, що квартира вже належить їм, однак документів на придбану квартиру позивачка не бачила.

22 серпня 2006 року між матірю відповідача ОСОБА_3 та самим ОСОБА_7 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2454, відповідно до умов якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_7 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_4 після укладення оспорюваного договору дарування в серпні 2006 року зареєстрував своє право власності на отримане в дар майно у встановленому порядку. Відповідач ОСОБА_3 наполягала, що добровільно подарувала квартиру своєму сину, кошти від нього не отримувала.

Однак згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо субєкта, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2006 року стала власником квартири № 23 в будинку № 2 в мікрорайоні Кільченський в м. Перещепине, Новомосковського району Дніпропетровської області,тобто через місяць після укладання спірного договору дарування , відповідач купила вищевказану квартиру .

Позивач в посилання своїх вимог зазначила,що ОСОБА_3 не мала коштів на придбання квартири у Перещепине і не могла їм допомагати та віддавала всі гроші своєму молодшому сину, оскільки у нього були проблеми, тому вони купили у неї її квартиру .

Доказів того, за які кошти ОСОБА_3 придбала квартиру № 23 в будинку № 2 в мікрорайоні Кільченський в м. Перещепине, Новомосковського району Дніпропетровської остання не надала.

Твердження відповідача ОСОБА_4 про те, що він мав бізнес і витрачав на нього всі кошти не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Окрім того, на підтвердження своєї позиції ОСОБА_4 жодних доказів не надав, як того вимагає положення ст. 60 ЦПК України.

ОСОБА_12 ще в червні 2006 року повідомив позивача про те, що всі гроші, отримані за договором купівлі-продажу квартири, були передані ОСОБА_3 за придбану в неї квартиру, що підтверджувала ОСОБА_3

Крім того, встановлено, що ОСОБА_12 10 грудня 2005 року взяв і борг у ОСОБА_13 30 000 доларів США на строк до 10.11.2007 року (24.06.2006 року він повернув 15 000 доларів США, а 28.12.2006 року він повернув ще 10 000 доларів США).

Для яких цілей ОСОБА_12 брав в борг 30 000 доларів США у ОСОБА_13 при розгляді справи встановлено не було. Необхідності брати гроші в борг для сімї в ТерещенкаB.C. не було.

З пояснень ОСОБА_12 вбачається, що гроші йому були необхідні для бізнесу, яким він нібито на той час займався, підтвердження при розгляді справи не знайшли.

Також ,ОСОБА_4 пояснив, що після продажу квартири 10000 доларів США вони витратили на ремонт квартири АДРЕСА_5, однак як вбачається з висновку про оцінку квартири проведеною ПП «Компанія Делконс» від 22.08.2013року загальний стан квартири з урахуванням віку будівлі можливо визначити, як «задовільно» із загальним фізичним зносом до 40% (елементи будівлі в цілому придатні до експлуатації, але потребують ремонту).

Відповідно до ст.235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, а саме для позбавлення права власності позивача.

Згідно ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину, кожна сторона зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Отже, колегія суддів вважає,що договір дарування, укладений 22 серпня 2006 року між матірю відповідача ОСОБА_3 та самим ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 2-2454 на квартиру АДРЕСА_3 є удаваним правочином,оскільки виходячи з обставин по справі, він приховує укладений договір купівлі-продажу спірної квартири , а тому його необхідно визнати недійсним і необхідно визнати,що між вищевказаними сторонами був укладений договір купівлі продажу.

А тому, необхідно вважати квартиру АДРЕСА_3 спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Згідно ч.1 ст.70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В відповідності до ч.1,2 ст.372 ЦК України вбачається, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд вважає, що квартира АДРЕСА_3, була придбана ОСОБА_4 в шлюбі, вона є спільним майном подружжя і відповідно до ст..70 СК України частки майна подружжя є рівними,а тому необхідно визнати право власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_2.

До окремих видів вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Щодо застосування судом першої інстанції строку позовної давності, колегія суддів вважає неправильним, оскільки щодо порушеного права позивачка дізналася лише в 2011 році, під час сварки з чоловіком,а до цього вважала,що квартира в 2006 році ними придбана по договору купівлі-продажу.

Виходячи з вищевикладеного,колегія суддів важає,що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року необхідно скасувати та винести нове рішення, яким :

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_6, укладений у 2006році між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 недійсним.

Визнати, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 був укладений договір куплі продажу квартири АДРЕСА_7.

Визнати з ОСОБА_2, право власності на ? квартири АДРЕСА_7.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 309, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року скасувати.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_6, укладений у 2006році між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 недійсним.

Визнати, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 був укладений договір куплі продажу квартири АДРЕСА_7.

Визнати з ОСОБА_2, право власності на ? квартири АДРЕСА_7.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_15