Ухвала

іменем україни

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

встановила:

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в якому з урахуванням неодноразових уточнень, просила визнати за нею право особистої власності на: 1/4 частину квартири АДРЕСА_2, автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, земельну ділянку площею 0,2037 га, розташовану у АДРЕСА_5.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вказане майно хоч і придбане під час шлюбу з відповідачем, але на її особисті кошти, що були отримані від продажу належного їй на праві власності майна, а саме квартири АДРЕСА_1, садового будинку АДРЕСА_3, автомобіля Volkswagen Golf, 1990 року випуску, а також на кошти, які їй віддав батько в рахунок відшкодування вартості спадкового майна.

Придбане під час шлюбу з відповідачем майно позивач просила поділити наступним чином: визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_4, площею 58,2 кв.м, площа підвалу 23,3 кв.м; визнати за відповідачем право власності на ј частину квартири АДРЕСА_4, площею 58,2 кв.м, площа підвалу 23,3 кв.м та автомобіль марки Маzda 6, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості

Ѕ частини даного автомобіля у розмірі 94 717 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано особистою власністю ОСОБА_3 ј частину квартири АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0, 2037 га по АДРЕСА_5.

Поділено спільне майно подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_4, загальною площею 58, 2 кв. м, площа підвалу 23, 3 кв. м.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_4, загальною площею 58, 2 кв. м, площа підвалу 23, 3 кв. м.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Маzda», державний номерний знак НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію в розмірі 35 368,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя: 1/7 частину квартири АДРЕСА_2, вартістю 388 600 грн; земельну ділянку в

с. Білки Попільнянського району Житомирської області, вартістю

90 800 грн; 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, вартістю 840 150 грн; автомобіль «Skoda Fabia, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 146 152 грн; автомобіль «Mazda, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 388 689 грн.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на: автомобіль Skoda Fabia, державний номерний знак

НОМЕР_2, вартістю 146 152 грн; 1/7 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 134, 3 кв. м, житловою площею 74, 2 кв.м, вартістю 388 600 грн; земельну ділянку в с. Білки Попільнянського району Житомирської області площею 0,2037 га, вартістю 90 800 грн; 18/100 частин квартири АДРЕСА_4, загальною площею 58, 2 кв. м, вартістю 301 644 грн;

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за

ОСОБА_4 право власності на: автомобіль «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 388 689 грн; 32/100 частин квартири АДРЕСА_4, загальною площею 58, 2 кв. м, вартістю 538 506 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання спільним майном подружжя 1/7 частину квартири АДРЕСА_2, визнання за ОСОБА_3 18/100 частин квартири АДРЕСА_4, визнання за ОСОБА_4 права власності на 32/100 частин квартири АДРЕСА_4, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не переглядаються судом касаційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір в частині поділу квартири АДРЕСА_2, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в період шлюбу сторін було придбано ј частину спірної квартири, проте спільним майном подружжя є лише 1/7 її частина, тобто сторонам належить по 1/14 частин, а інша частина спірної квартири є особистою власністю позивача, так як була куплена за кошти, які належали їй особисто.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу.

Зміст рішення апеляційного суду передбачено в ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Апеляційним судом установлено, що з 12 січня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 2011 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітню ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період шлюбу сторонами придбано: квартиру АДРЕСА_2 згідно договору про залучення інвестиції в будівництво житла від 11 вересня 2002 року, на яку 26 березня 2004 року було видано свідоцтво про право власності на ім'я позивача та трьох дітей в рівних частках; 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 згідно договору про пайову участь від 10 квітня 2002 року, яка відповідно до свідоцтва про право власності від 17 липня 2003 року зареєстрована за відповідачем; автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за

ОСОБА_3; автомобіль марки Маzda, 2006 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за

ОСОБА_4; земельну ділянку по АДРЕСА_5 площею 0,2037 га, яку згідно договору купівлі-продажу від 9 липня 2008 року та державного акту від

5 липня 2008 року зареєстровано на ім'я ОСОБА_3

Предметом касаційного розгляду є рішення апеляційного суду в частині поділу квартири АДРЕСА_2 та квартири

АДРЕСА_4.

Як вбачається з матеріалів справи право власності на квартиру АДРЕСА_2, згідно свідоцтва про право власності

від 26 березня 2004 року зареєстровано за позивачем та трьома її дітьми в рівних частках, тобто по ј частини.

Зазначена ј частина квартири придбана під час шлюбу сторін.

Згідно із свідоцтвом про право власності від 17 липня 2003 року ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_4, яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу

від 5 серпня 2002 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За положенням ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що хоча факт внесення коштів за умовами інвестиційного договору за рахунок коштів від продажу квартири у м. Львові прямо не підтверджується, проте враховуючи що вказані обставини мали місце в один проміжок часу, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що кошти отримані від продажу квартири у м. Львові були внесені в рахунок вартості квартири у м. Києві.

Зазначений висновок апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, чим порушено положення ст. 60 ЦПК України.

Крім того, вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог

ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, належним чином не перевірив доводів відповідача та не врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо придбання спірної квартири АДРЕСА_2 за її особисті кошти, у рішенні не зазначив, якими належними доказами підтверджено той факт, що саме кошти, виручені від продажу особистого майна, позивачем витрачені на придбання спірної квартири.

Оскільки спір стосується поділу майна подружжя, то правильність вирішення спору в частині поділу квартири АДРЕСА_4 залежить від вирішення спору про поділ квартири АДРЕСА_2, а відтак рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року в частині поділу квартири АДРЕСА_2 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська