АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1287/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2929/16Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Акопян В.І., Лобова О.А.,

при секретарі : Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Гладченко О.М. в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Окіпської сільської ради Лубенського району Полтавської області, третя особа - Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області , про визнання права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до Територіальної громади в особі Окіпської сільської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на нежитлову будівлю корівника, яка розташована за межами населеного пункту с. Окіп Лубенського району Полтавської області.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08.10.2014 року він придбав у товаристві з обмеженою «Яромир-Агро» будівельні матеріали, зокрема, напіврами Р-21 (з підставками) в кількості 36 штук, які знаходились в нежитловому приміщенні корівника НОМЕР_1, котрий розташований за межами населеного пункту с.Окіп Лубенського району Полтавської області. Даний корівник був побудований господарським способом у 1986 році бувшим КСП «Червоний партизан» та в подальшому був придбаний 27.04.2006 року ТОВ «Яромир-Агро».

Після придбання вищевказаного корівника він провів його реконструкцію, яка полягає у - залитті цементної підлоги та бетонного фундаменту, зведенні стіни з керамічної цегли та залізобетонних плит між напіврамами по периметру фундамента, перекритті даху залізобетонними плитами, після чого покрито дах шифером, підведення електропостачання. Після проведення реконструкції корівника ТОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне» виготовлено на нього технічний паспорт, згідно якого загальна площа нежитлової будівлі корівника НОМЕР_1, що розташований за межами населеного пункту с.Окіп, складає 1401,6 кв.м.

Позивач звернувся до реєстраційної служби для оформлення свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна - корівника НОМЕР_1. Однак, у видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно йому було відмовлено, тому він вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав власника.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю корівника НОМЕР_1, площею 1401,6 кв.м., розташований за межами населеного пункту с. Окіп Лубенського району Полтавської області.

В апеляційній скарзі Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального і процесуального права та не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що позивачем було придбано будівельні матеріали, а не сам об'єкт нерухомого майна. Також, апелянт звертає увагу на те, що судом взагалі не з'ясовано та не надано оцінки чи здійснювалася позивачем реконструкція нежитлової будівлі на підставі відповідного дозволу та проекту чи будівельні роботи проводилися самочинно, чи введений в експлуатацію реконструйований об'єкт, чи відповідає його будівництво нормам ДБН, чи закріплено за позивачем право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний об'єкт. Також вказує на те, що судом при розгляді справи застосовано «Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за № 830/19568, який втратив чинність, в зв'язку з закінчення строку його дії 30.01.2013 року. Окрім того, до участі у справі не залучено компетентний орган, до повноважень якого входить прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з підстав, визначених п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України - невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керуючись нормами ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України, прийшов до висновку, що позивачем доведено порушення його прав власника нежитлового приміщення. При цьому, суд першої інстанції зауважив про відсутність спору та іншого шляху у позивача реалізувати своє право власності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони зроблені внаслідок невірної оцінки фактичних обставин у справі та наданих доказів, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

Статтею 328 ЦК України встановлюються принципові засади набуття права власності. Ними є передусім відкритість (невичерпність) переліку підстав його виникнення. Це означає, що право власності може набуватися у будь-якій спосіб, що не суперечить закону. Зокрема, найбільш поширеною підставою набуття права власності є правочин. Інші перелічені у главі 24 ЦК підстави набуття права власності деталізують вказане загальне правило. Не менш важливою є й презумпція законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду.

Будь-який правочин, укладений щодо нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. До об'єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст.ст. 331, 376). Відповідно до Закону від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону № 1952-ІV).

Слід звернути увагу на те,що право власності на реконструйоване нерухоме майно не виникає, якщо реконструкція проводилась без узгодженого проекту та дозволу і воно не вводилось в експлуатацію, за умови, що позивач не вичерпав можливості вирішити це питання відповідно до чинних постанов КМУ, які надають забудовникам можливість прийняти до експлуатації закінчені будівництвом об'єкти, використання яких відповідно до норм цивільного законодавства (статті 331 ЦК) до прийняття в експлуатацію забороняється.

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем у позові про визнання права власності може бути особа, яка вже є власником, а не особа яка має намір набути право власності на реконструйоване нерухоме майно. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність у власника іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене або реконструйоване майно в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Розглядаючи пред'явлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому законом порядку набув право власності на корівник НОМЕР_1, який в подальшому реконструював.

Разом з тим, місцевий суд не звернув уваги на те, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів тому, що він придбав у ТОВ «Яромир-Агро» будівлю корівника НОМЕР_1 в с. Окіп Лубенського району Полтавської області, як цілісний об'єкт нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що Українською універсальною біржою зареєстровано договір БЗ-3 купівлі-продажу від 27 квітня 2006 року, відповідно до якого ТОВ «Яромир-Агро» придбав у Лубенської ОДПІ будівельні матеріали, які будуть отримані після демонтажу будівель корівника НОМЕР_2 та НОМЕР_1, які знаходяться в с. Окіп Лубенського району: напіврами Р-21 в кількості 76 шт., плити перекриття ПР-2 (2х4) в кількості 347 шт., плити перекриття ПР-24 (1х4) в кількості 72 шт. (а.с.50). Договір вчинено в письмовій формі, підписано сторонами та зареєстровано на біржі.

В подальшому, ТОВ «Яромир-Агро» продав позивачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2010 року будівельні матеріали, які будуть отримані після демонтажу будівель корівника НОМЕР_1, що знаходиться в с. Окіп Лубенського району Полтавської області. Будвельні матеріали, що відчужуються складаються з напіврами Р-21 (з підвісками) в кількості 36 штук (а.с.10). Договір вчинено в письмовій формі та підписано сторонами.

Законом не передбачено здійснювати державну реєстрацію права власності на будівельні матеріали.

Таким чином, ні ТОВ «Яромир-Агро» на підставі договору БЗ-№ купівлі-продажу від 27.04.2006 року, ні ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2010 року не набули право власності на цілісний об'єкт нерухомого майна - корівник НОМЕР_1 в с. Окіп Лубенського району Полтавської області. Придбання будівельних матеріалів (після їх демонтажу), не є підставою для набуття права власності на нерухомий об'єкт, для будівництва якого були використані ці будівельні матеріали.

Державним реєстратором Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області 29 квітня 2016 року прийнято рішення про відмову у здійсненні реєстрації права власності на реконструйований корівник, оскільки позивачем державному реєстратору не було надано підтверджуючих документів, які б свідчили про правомірне набуття ним права власності на цілісний об'єкт - корівник НОМЕР_1 в с. Окіп Лубенського району Полтавської області (а.с.41).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що будь-яких законних підстав для здійснення реконструкції об'єкту нерухомого майна у позивача не виникло та державним реєстратором не було порушено його прав, як власника реконструйованого нежитлового приміщення.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів, що реконструкція нерухомого майна позивачем здійснювалася із дотриманням встановленої законодавством процедури.

В розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Колегія суддів зауважує, що суди не повинні заміняти органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України і виконувати функції інших органів, на які покладено обов'язок оцінити готовність об'єкта будівництва до експлуатації.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на законі, є доведеними та підлягають задоволенню.

Дослідивши надані сторонами докази та провівши аналіз норм матеріального права, які регулюються вирішення спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на реконструйоване нерухоме майно пред'явлені безпідставно та недоведені належними і допустимими доказами. А тому, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені прокурором за подачу апеляційної скарги в сумі 1526,33 грн. (а.с.74) підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п. 3, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Гладченко О.М. в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області - задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Окіпської сільської ради Лубенського району Полтавської області, третя особа - Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області , про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Прокуратури Полтавської області 1526,33 грн. (одна тисяча п'ятсот двадцять шість гривень 33 копійки) в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) В.І.Акопян

(підпис) О.А.Лобов

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін