Справа № 442/903/16 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/5497/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4;

ОСОБА_5 - представника ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дрогобицький машинобудівний завод» про поновлення його на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач 03.01.2012 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду головного інженера.

31.12.2015 року наказом №32-ВК його було звільнено з займаної посади згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Дане звільнення вважає незаконним та безпідставним, так як трудовий договір від 03.01.2012 року було укладено між ним та відповідачем терміном до 31 грудня 2016 року, про що свідчить додаткова угода до трудового договору від 31 грудня 2013 року. Всі інші умови трудового договору від 03.01.2012 року сторони погодили залишити без змін. Звертав увагу на те, що його не було попереджено про звільнення за два тижні, як це передбачено п.5.3 Договору, та на те, що про звільнення його було повідомлено в усній формі лише 30.12.2015 року (а.с. 2-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 66-68).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, що в.о. генерального директора ВАТ «Дрогобицький машинобудівний завод»ОСОБА_6, перебуваючи з 23.09.2013 року по 17.01.2014 року на лікарняному, не вправі був укладати та підписувати будь-які договори, в тому числі - і Додаткову угоду до контракту (трудового договору) від 31 грудня 2013 року, у зв'язку з тим, що директор Товариства є виконавчим органом управління, який діє на підставі статуту та положення про Виконавчий орган і повноваження якого можуть бути припиненими у спосіб, який передбачений статутом або згаданим положенням, та звертає увагу на те, що на час перебування на лікарняному згаданий директор підприємства не призначав іншу особу на виконання його повноважень, а також на те, що вище згадана додаткова угода до трудового договору від 31 грудня 2013 року недійсною не визнавалася.

Вважає неправомірним посилання суду на те, що з ним, як головним інженером підприємства, 23.05.2015 року було переукладено контракт, оскільки таке переукладення контракту відбулося лише у зв'язку зі зміною назви Товариства, що не могло бути підставою для припинення дії контракту від 03 січня 2012 року та для укладення нового контракту.

Вважає, що судом не було досліджено питання необхідності укладення з ним строкового договору у вигляді Контракту, який (до того ж) у відповідності до п. 3 Положення, затвердженого Постановою КМ України від 19.03.1993 року № 203, міг бути укладений на термін від 1 до 5 років та з керівниками підприємств, які є юридичними особами, а його посада не відносилась до керівництва Товариства і контракт від 23.05.2015 року з ним було укладено лише на термін сім місяців, а не на мінімально можливий 1 рік (а.с. 69-70, 75-77).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України встановлено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною 04 лютого 1992 року Конвенції МОП від 22 червня 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнав за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України.

Тим більше, контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами.

У своєму рішенні у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України (справа про тлумачення терміна «законодавство») від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 Конституційний Суд України зазначив, що термін «законодавство», який вживається у ч.3 ст. 21 КЗпП щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів.

Згідно зі змінами, які були внесені Законом від 24 грудня 1999 року № 1356-ХІУ до ч.3 ст. 21 КЗпП і набрали чинності з 13 січня 2000 року, сфера застосування контракту визначається законами.

Таким чином, якщо чинним законодавством не передбачена можливість укладення контракту, власник і працівник не вправі укласти контракт, хоча б він і укладався за повної згоди сторін і за відсутності будь-якого тиску з боку власника.

Як стверджується матеріалами справи, позивач з 03.01.2012 року працював на посаді головного інженера ВАТ «Дрогобицький машинобудівний завод», яке 30.04.2015 року було перейменовано у ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» (а.с. 108).

Як також стверджується матеріалами справи, з позивачем, як головним інженером ВАТ (ПАТ) «Дрогобицький машинобудівний завод», неодноразово укладалися контракти: останній раз - 23.05.2015 року - на строк по 31.12.2015 року (а.с. 26-28).

Пункт 2 ст. 36 КЗпП передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. Але на цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст. 23 КЗпП, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і він не може бути припинений у зв'язку з закінченням строку.

Ні в запереченнях на позовну заяву, ні в запереченнях на апеляційну скаргу, ні в ході судового розгляду справи відповідачем (його представником) не було наведеного жодного закону, яким би була передбачена можливість укладення контракту з позивачем, як головним інженером ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод».

За вище наведених обставин відповідач не вправі був припинити трудовий договір з позивачем (звільнити його з роботи) у зв'язку з закінченням строку дії укладеного з ним контракту (а.с. 13), а тому таке звільнення є незаконним, а відтак позовна вимога позивача про поновлення його на роботі підлягає до задоволення.

Ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з довідки ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» про заробітну плату позивача, його середній заробіток за 1 (один) робочий день становив 264 грн. 36 коп. (5 551 грн. 34 коп. + 5 551 грн. 98 коп.) : 42 робочих дні (а.с. 118), а звільнений з роботи він був з 31 грудня 2015 року (а.с. 13).

А тому на користь позивача слід стягнути його середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2016 року по 05 грудня 2016 року включно в сумі 61 331 грн. 52 коп. з розрахунку:

264 грн. 36 коп. / за 1 робочий день х 232 робочих дні = 61 331 грн. 52 коп.

Позовну вимогу про стягнення з відповідача 8 610 грн. 75 коп. заборгованості по виплаті заробітної плати позивач обґрунтовує тим, що «в січні та червні 2015 року (він) не отримав заробітної плати, а саме: за січень 2015 року (йому) було виплачено 0 грн., а за червень 2015 року 389 грн. 25 коп.» (а.с. 3).

В той же час, згідно Довідки ПАТ «Дрогобицький машинобудівний завод» про заробітну плату та інші доходи від 12.09.2016 року № 028, позивач у січні 2015 року жодного відпрацьованого дня не мав, а у червні 2015 року мав відпрацьований лише 1 (один) день, за який йому і було нараховано 389 грн. 25 коп. заробітної плати (а.с. 118).

Вище наведене стверджується також і табелями обліку використання робочого часу за січень та червень 2015 року (а.с. 123, 124).

На вимогу суду апеляційної інстанції позивачем так і не було подано до суду додаткового розрахунку заборгованості по виплаті заробітної плати на суму 8 610 грн. 75 коп., а також будь-яких додаткових пояснень на вище згадані Довідку від 12.09.2016 року № 028 та табеля обліку використання робочого часу.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача 8 610 грн. 75 коп. заборгованості по виплаті заробітної плати за її недоведеністю до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3 і 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 частково задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді головного інженера Публічного акціонерного товариства «Дрогобицький машинобудівний завод».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дрогобицький машинобудівний завод» на користь ОСОБА_3 його середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2016 року по 05 грудня 2016 року включно в розмірі 61 331 грн. 52 коп. (з урахуванням всіх обов'язкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: