У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Попович О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому належить на праві власності земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0072 га, яка передана йому рішенням Кодимської міської ради Одеської області від 30 квітня 2014 року для обслуговування гаража. 29 травня 2014 року він зареєстрував право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 3 червня 2014 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 червня 2014 року. Відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2006 року є власником домоволодіння АДРЕСА_2 яке розташовано на суміжній земельній ділянці площею 1 166,2 кв м.

Вказував про те, що частину належної йому земельної ділянки відповідач самовільно захватив і використовує її, створюючи йому перешкоди у реалізації права власності.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0072 га, шляхом зобов'язання ОСОБА_4 звільнити вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що при вирішенні питання про виділення позивачу земельної ділянки міською радою було допущено помилку у частині розміру земельної ділянки, у зв'язку з чим виникло накладення ділянок, а тому відповідач права позивача не порушує.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що позивачем доказів порушення його права користування земельною ділянкою відповідачем не надано.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 30 квітня 2014 року рішенням Кодимської міської ради Одеської області затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано ОСОБА_3 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0072 га для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1.

29 травня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Кодимівського районного управління юстиції в Одеській області зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0072 га, розташованої по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 3 червня 2014 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 червня 2014 року.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2006 року є власником домоволодіння АДРЕСА_2 яке розташовано на суміжній земельній ділянці площею 1166,2 кв м.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, щосудом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі та рішення суду відповідає вимогам закону, а позивач порушення своїх прав не довів.

Проте апеляційний суд узагалі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не навів ніяких мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у власності позивача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно; що його право в установленому законом порядку не оспорено.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Попович

В.А.Черненко