У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з березня 2009 року вона працювала на комунальному підприємстві Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») на посаді інженера з підготовки кадрів. У квітні 2011 рокувказану посаду незаконно скоротили та її звільнили з роботи за скороченням штату, унаслідок чого вона звернулась до суду, який її поновив на роботі та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Після поновлення на роботі, з листопада 2011 року вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і вийшла на роботу в січні 2015 року.

28 квітня 2015 року її попередили про наступне звільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі, а 26 червня 2015 року та 13 липня 2015 року їй запропонували вільні вакансії, від яких вона відмовилась, оскільки інформація по цим вакансіям не містила належних даних про оплату праці, функціональних обов'язків, що не давало можливості оцінити пропозицію про зайняття вільної посади.

Після її відмови від запропонованих посад питання про її звільнення розглядав профспілковий комітет підприємства, який надав згоду на її звільнення, однак вона вважає її незаконною, оскільки в роботі профспілкового комітету приймав участь керівник підприємства ОСОБА_5, який своєю присутністю міг вплинути на рішення членів профкому.

Позивач вважала, що зазначені порушення призвели до видачі адміністрацією підприємства незаконного наказу від 9 липня 2015 року № 318-к, яким вона звільнена з роботи з 13 липня 2015 року з посади інженера з підготовки кадрів відділу кадрів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати наказ від 9 липня 2015 року № 318-к про звільнення її з роботи незаконним та скасувати його, поновити її на займаній посаді, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 4 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, й ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Так, КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» у зв'язку зі змінами в організації виробництва та структурі підприємства, з метою раціонального використання праці працівників, удосконаленням організації праці та переглядом функціональних обов'язків на підставі наказу по підприємству від 1 липня 2015 року № 217, затверджено з 2 липня 2015 року нову організаційну структуру підприємств і введено в дію новий штатний розпис. Отже, на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, які потягли за собою скорочення посад.

Також при звільненні ОСОБА_4 підприємством було дотримано норми ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права працівників на залишення на роботі. Відповідно до актів від 26 червня 2015 року та 13липня 2015 року позивачуофіційно запропонували вакансії, що є вільними по підприємству, від яких вонавідмовилась, про що засвідчено в актах її особистим підписом та підписами членами зазначеної комісії. Інших посад і робіт, які б могла виконувати позивачка згідно зі своєю кваліфікацією, не було.

На засіданні профспілкового комітету КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» 26 червня 2015 року надано згоду на звільнення 26 працівників підприємства за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у тому числі і ОСОБА_4

При цьому власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-491цс15 від 1 липня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.А. Черненко С.П. Штелик