АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7857/16 Справа № 201/1158/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: Управління державного казначейства у Петриківському районі Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області про зобовязання здійснити виплату грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: Управління державного казначейства у Петриківському районі Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області про зобовязання здійснити виплату грошових коштів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (третя особа Управління державного казначейства у Петриківському районі Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області) про зобовязання здійснити виплату грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.1992 році ОСОБА_2 уклала депозитний договір № 07200038 з Магдалинівським відділенням ВАТ «Ощадбанку» та внесла грошові кошти в сумі 22 800 карб. Нараховані відсотки по рахунку № 07200038 за 1992 -1995р.р. в сумі 356 751 карб. Залишок по рахунку станом на 02.09.1996року склав 379 551 карб. Згідно Указу Президента від 25.08.1996року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» після переоцінки вкладу станом на 02.09.1996 року у співвідношенні 100 000 карб. до 1 грн. залишок по вкладу склав 3 грн. 80 коп. Зараховані відсотки по вкладу за 1996 2005р.р. склали 2 грн. 35 коп. залишок на рахунку станом на 20.05.2006року склав 6 грн. 15 коп.

Дані факти встановлені заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2008року

Ці обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись до суду з позовом позивачка просила відшкодувати їй з 2000 року по теперішній час суму вкладу з урахуванням інфляції у розмірі 98750грн.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996року № N 537/96-ВР, на підставі цього Закону встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Компенсуватися мають також грошові заощадження громадян України, поміщені ними в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 р. і які знаходилися на рахунках Ощадного банку України не менше одного повного календарного року в період 1992-1995р.р.

За змістом ст.2 вказаного Закону, держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Згідно зі ст.6 Закону, компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997р. в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 02.01.1992р. в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що законодавством України, передбачений спеціальний спосіб захисту прав вкладників в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованим.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_3