Справа № 522/8256/15-ц
Провадження № 2/522/3388/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 15.06.2007 року недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 15.06.2007 року недійсним.

Мотивує вимоги тим, що 15 червня 2007 року між нею та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. За умовами договору банк надав споживчий кредит у розмірі 46000 доларів США, строком з 15.06.2007 року до 15.06.2014 року під 12,5 % річних. Як ціль кредитування визначено придбання автомобіля. Відповідно до п.2.1 Договору у забезпечення виконання усіх грошових зобовязань в повному обсязі позичальника за договором позичальник передає в заставу, а банк приймає наступне нерухоме майно, а саме транспортний засіб марки Jaguar, модель Х-Type, р.н. НОМЕР_1. Позивачка вважає, що даний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. ПАТ «УкрСиббанк» в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем. Закон України „Про захист прав споживачів, як зазначено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Зміст спірного Договору суперечить також і частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив Позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Також позивачка зазначила, що кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, в звязку з чим звернулася до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 19 серпня 2016 року залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» в якості співвідповідача до участі у цивільній справі № 522/8256/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 15.06.2007 року недійсним.

Позивач та її представник в судове засідання зявились, представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, просив позов задовольнити (а.с. 124).

Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання були сповіщені належним чином.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. За умовами договору банк надав позивачці споживчий кредит у розмірі 46000 доларів США, строком з 15.06.2007 року до 15.06.2014 року під 12,5 % річних. Як ціль кредитування визначено придбання автомобіля.

Відповідно до п.2.1 Договору у забезпечення виконання усіх грошових зобовязань в повному обсязі позичальника за договором позичальник передає в заставу, а банк приймає наступне нерухоме майно, а саме транспортний засіб марки Jaguar, модель Х-Type, р.н. НОМЕР_1 (а.с.15-23).

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12, на підставі якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право вимоги до боржників за кредитними зобовязаннями перед ПАТ «УкрСиббанк». 14.05.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було підписано Акт прийому передачі документації по боржникам за кредитними зобовязаннями перед ПАТ «УкрСиббанк», відповідно п.3, якого передаються права вимоги за кредитами Фактору (за переліком, наведеним у частці А Додатку 1 Реєстр заборгованості боржників) (а.с. 85-101).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що, істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії. Предметом кредитного договору є зобовязання банку надати кредит та зобовязання позичальника повернути суму кредиту та проценти за його користування на встановлених договором умовах.

Таким чином, визначивши в пунктах договору вищезазначені умови та підписавши спірний договір, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 Господарського кодексу України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, з огляду на те, що нормами чинного законодавства дозволено надання банками кредитів в іноземній валюті, суд вважає, що при укладенні спірного договору, сторонами не було допущено порушення норм чинного законодавства, а доводи Позивача з цього приводу є безпідставними.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається з умов кредитного договору встановлено зобовязання банка надати кредит, зобовязання позичальника використати та повернути кредит з відсотками, термін, на який надається кредит та сума кредиту, а також зобовязання виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається із зазначених норм правочин або його частина мають відповідати нормам чинного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори. Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Суду не надані належні та допустимі докази того, що зміст кредитного договору (з додатками) не відповідає будь-якому з перелічених правил, встановлених ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів.

Так, в кредитному договорі встановлено суму кредиту, дату видачі кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річну відсоткову ставку за кредитом, інші умови, визначені законодавством.

Таким чином, усі зазначені пункти кредитного договору, є цілком зрозумілими та в повному обсязі відповідають ст. ст. 627, 631, 638, 1054 та 1055 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п, 7, 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

За таких обставин, позивачем при поданні позову до суду, не надано жодного доказу, який би спростовував дійсність вищезазначених правочинів, більш того, позивач зазначає та не заперечує факт отримання кредитних коштів у Банку, що є додатковою підставою дійсності оспорюваного правочину.

Також суд зауважує, що позивач порушив перед судом питання про визнання недійсним вказаного договору з тих підстав, що йому не було надано інформацію про умови договору, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів», п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4., 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Також його не було ознайомлено з наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковим режимом сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відмінності про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Ознайомившись з наявними в матеріалах справи доказами суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого,споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за N 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Згідно з п. п. 3.7., 3.8. вказаних Правил якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до п. 2 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також іншим, крім актів цивільного законодавства, нормативно правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Отже, визнання правочину недійсним ставиться в залежності від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

За таких обставин, оспорюваний договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, який просить в позовній заяві Позивач визнати недійсним цілком відповідає нормам чинного законодавства, а позовні вимоги не спростовуються доводами позивача.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, при цьому, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею, суб'єкт господарювання, який повинен ії надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Позивач із заявою про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору до відповідача не звертались, а також не скористались правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, позивач не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення їх відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення особи в оману.

За таких обставин, до позовної заяви не залучено жодного належного доказу, які б підтверджували позовні вимоги позивача та надавали право на звернення з зазначеним позовом до суду та підтверджували обставини викладені в позовній заяві, а відтак позовні вимоги викладені у позовній заяві містять лише припущення позивача.

Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048- 1052,1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, а викладені доводи є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 205, 207, 215, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 15.06.2007 року недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л. М. Чернявська

10.11.2016