Справа № 450/900/16 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6089/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року у справі за позовом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, -

встановила:

В квітні 2016 року позивач Департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову покликався на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370 задоволено позов Львівського обласного центру зайнятості до Управління з питань сім»ї та молоді Львівської обласної державної адміністрації про стягнення штрафних санкцій в сумі 44186,22 грн. Як вбачається з мотивувальної частини постанови суду, під час вивільнення начальника управління ОСОБА_7 управління не подало до Львівського міського центру зайнятості інформацію про фактичне вивільнення за формою 4-ПН (факт), чим порушено вимоги п. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на день вивільнення).

Відповідно до розпоряджень голови обласної державної адміністрації від 05.08.2011 року № 812/0/5-11 (із змінами, що внесені розпорядженням від 02.09.2011 року № 894/0/5-11) ОСОБА_7 звільнено із займаної посади 10.09.2011 року. Відтак, звіт за формою № 4-ПН необхідно було подати до Львівського міського центру зайнятості в термін до 20.09.2011 року, чого не було зроблено.

У зв»язку з цим, на підставі Акту перевірки № 23 від 10.04.2012 року у відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» центром зайнятості прийнято рішення про накладення на управління штрафних санкцій в сумі 44186,22 гривень. Вимога центру зайнятості про сплату зазначеного штрафу в добровільному порядку не була виконана, тому питання вирішувалось в судовому порядку. Виконавчий лист, виданий на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року, подано для примусового виконання до органів державної виконавчої служби.

Водночас, за результатами проведених змін у структурі Львівської обласної державної адміністрації протягом 2012 - 2014 років Управління припинило діяльність шляхом реорганізації. Правонаступником Управління в подальшому став Департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про заміну сторони виконавчого провадження та замінено боржника у виконавчому провадженні на Департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації.

Згідно повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 30.12.2014 року № 9.1-11/16117 з рахунку Департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації відбулось безспірне списання коштів у сумі штрафу на користь центру зайнятості, тому у позивача виникло право регресної вимоги до працівників, винних у заподіянні такої шкоди.

Позивач вважає, що порушення вимог п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення», наслідком якого є сплата у примусовому порядку штрафних санкцій Департаментом освіти і науки обласної державної адміністрації в сумі 44186,22 грн., сталось через винну протиправну бездіяльність колишніх посадових осіб Управління, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Зважаючи на викладене вище Департамент освіти і науки листами від 26.06.2015 року №04-10/1856 звернувся до відповідачів з проханням в добровільному порядку солідарно відшкодувати нанесені збитки в місячний термін, що відповідачами зроблено не було.

Вважає, що строк для пред»явлення регресних вимог до відповідачів необхідно обчислювати з 30.12.2014 року, а саме з дати повідомлення Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області щодо безспірного списання коштів.

Просив поновити строк на звернення до суду, пропущений із поважних причин, стягнути солідарно з відповідачів на його користь матеріальну шкоду в розмірі 44 186, 22 грн. та судовий збір в розмірі 1 378,00 грн.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_2, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає таке незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_7 звільнений з посади 10.09.2011 року, тому звіт за формою № 4-ПН необхідно було подати до Львівського міського центру зайнятості в термін до 20.09.2011 року, що не було зроблено, у зв»язку з цим на підставі Акту перевірки центром зайнятості прийнято рішення про накладення на управління штрафних санкцій.

Зважаючи на те, що Департамент освіти і науки є правонаступником управління, тому департамент має право регресної вимоги до працівників, винних у заподіянні такої шкоди.

Стверджує, що заступник начальника управління ОСОБА_6 зобов'язаний був вжити передбачені законом заходи в частині подання до центру зайнятості звіту за відповідною формою.

Крім цього, до обов'язків головного спеціаліста ОСОБА_4 на момент вивільнення ОСОБА_7 входило підготовка та подача в терміни, передбачені чинним законодавством, відповідної звітності до Львівського міського центру зайнятості.

На думку апелянта, сплата у примусовому порядку штрафних санкцій Департаментом сталась із протиправної бездіяльності колишніх посадових осіб управління, відповідачів у справі, при цьому керуючись ст. 134 КЗпП України вважає, що винні особи повинні нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Судові витрати покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Звертаючись з позовом позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що протиправною бездіяльністю колишніх посадових осіб управління, правонаступником якого є департамент освіти і науки, позивачу заподіяно майнову шкоду, відтак відповідачі у справі, як винні особи, повинні нести солідарну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди.

Судом першої інстанції встановлено наступні юридично значимі обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року у справі № 2а-7887/11/1370 задоволено позов Львівського обласного центру зайнятості до Управління з питань сім»ї та молоді Львівської обласної державної адміністрації про стягнення штрафних санкцій в сумі 44 186,22 грн. у зв'язку з порушенням норм ЗУ «Про зайнятість населення» в частині подання звіту за формою № 4-ПН до центру зайнятості, який необхідно було подати до Львівського міського центру зайнятості в термін до 20.09.2011 року (а.с. 9-11).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також, з матеріалів справи встановлено, що розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 26.05.2011 року №464/0/5-11 «Про структуру обласної державної адміністрації» у структурі обласної державної адміністрації утворено, зокрема Управління з питань сім»ї та молоді шляхом реорганізації Управління у справах сім»ї та молоді з покладенням на новоутворене Управління додаткових функцій з питань гендерної політики (а.с. 17-21).

Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 06.06.2011 року №507/0/5-11 створено комісію з проведення реорганізації Управління у справах сім»ї та молоді обласної державної адміністрації, головою якої призначено ОСОБА_6, заступника начальника управління (а.с. 26).

З покликанням на ст. 105 ЦК України, за якою з моменту призначення комісії з припинення юридичної особи до комісії переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, позивач вважає, що саме голова комісії з проведення реорганізації управління - заступник начальника ОСОБА_8 зобов»язаний був вжити передбачених законом заходів в частині подання до центру зайнятості звіту за формою № 4-ПН (факт) «Звіт про фактичне вивільнення працівників» щодо вивільнення ОСОБА_7

Водночас, у посадовій інструкції ОСОБА_4, який на момент вивільнення ОСОБА_7 перебував на посаді головного спеціаліста управління у справах сім»ї та молоді облдержадміністрації, визначено його обов»язки, зокрема в частині підготовки та подачі в терміни, передбачені чинним законодавством, відповідну звітність до Львівського міського центру зайнятості (п. 2.16).

З матеріалів справи вбачається, що Департамент освіти і науки листами від 26.06.2015 року № 04-10/1856 звернувся до відповідачів з проханням в добровільному порядку відшкодувати нанесені Департаменту збитки солідарно в місячний термін, однак такі залишені без виконання (а.с. 27-32).

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними і рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, до правовідносин працівника та працедавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, необхідно застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Положеннями статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (частина 2 статті 130 КЗпП України).

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

В свою чергу, випадки матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної працівниками з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені у ст. 134 КЗпП України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Колегією суддів перевірено, що посада відповідачів не входить до Переліку посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Виходячи з матеріалів справи, з відповідачами не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

При цьому їх діяльність не охоплюється ознаками, переліченими у п.п. 1-9 ст. 134 КЗпП України.

Разом з тим, відповідно до роз»яснень, викладених у п. 6. постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» на підставі п. 2 ст.133 КЗпП України за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням.

До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов'язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її.

При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило.

В свою чергу, працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за ч.1 ст.132 КЗпП України, крім випадків, для яких ст. 134 КЗпП України передбачена повна матеріальна відповідальність.

За відсутності перелічених умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, яку особа несе в порядку ст. 132 КЗпП України, в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

З наведеного слідує, покликання сторони позивача на положення ст. 134 та ст. 135-1 КЗпП України до спірних правовідносин положень є помилковим, однак на ст. 132 КЗпП України позивач, як на підставу позову на покликався.

Зважаючи на те, що за ст. 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, апеляційний суд не вправі задовольнити вимоги з інших підстав, ніж ті на які покликається позивач, в протилежному випадку має місце вихід за межі позовних вимог (ст. 303 ЦПК України).

Колегія суддів приходить переконання, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам відповідно до ст.ст. 130, 233 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Разом з тим, розглядаючи справу за позовом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, суд не врахував, що даний спір не може розглядалися в одному провадженні, оскільки предметом позову є індивідуальні трудові спори.

Згідно із роз»ясненнями, викладеними у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України залежно від обставин справи суддя чи суд мають право постановити ухвалу про роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження, якщо їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз»яснено, що відповідно до статті 304 ЦПК суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК.

У зв'язку з цим, зокрема, в апеляційній інстанції не застосовуються правила про пред'явлення зустрічного позову (стаття 123 ЦПК), про прийняття позову третьої особи із самостійними вимогами (стаття 125 ЦПК), про об'єднання і роз'єднання позовів (стаття 126 ЦПК), про недопустимість розгляду справи за відсутності позивача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (частина третя статті 169 ЦПК), оскільки згідно з частиною другою статті 305 ЦПК неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

На переконання колегії суддів, наведені порушення процесуального права не є підставою для скасування рішення, однак залишитись поза увагою суду не можуть.

В свою чергу, під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 подав клопотання про стягнення з позивача понесених відповідачем ОСОБА_6 витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн., пов»язаних із підготовкою та розглядом апеляційної скарги позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно із ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

За правилами ст. 88 ЦПК України понесені сторонами судові витрати, підлягають розподілу між ними.

Граничний розмір таких витрат встановлений законом.

Матеріалами справи стверджується та встановлено судом, що представництво інтересів позивача здійснював адвокат ОСОБА_3 (свідоцтво № 071 від 22.11.2013 року), який діяв на підставі договору про надання правової допомоги № 23/06/2016 від 23.06.2016 року (а.с. 52) та ордеру № 050228, що є належним та допустимим доказом надання правової допомоги.

В свою чергу, у ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Факт оплати позивачем послуг надання правової допомоги підтверджується оригіналом квитанції на суму 2500 грн., реквізити отримувача якої відповідають реквізитам адвокатського бюро «ОСОБА_3П.», що зазначені в договорі.

Разом з тим, в розрахунку витрат на правову допомогу у справі № 450/900/16-ц вказано, що загальний розмір витрат складає 2835,00 грн., з яких: на підготовку заперечення на апеляційну скаргу 540 грн. (тривалість 2 год.); на підготовку адвокатського запиту, подання адресату та одержання відповіді - 675,00 грн. (тривалість 2,5 год.), а також ще одна така дія - 675,00 грн. (тривалість 2,5 год.); одержання електронної копії технічного запису судового процесу 405,00 грн. (1,5 год.), участь в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги - 540,00 грн. (2,00 год.).

На переконання колегії суддів, з врахуванням приписів ст. 88 ЦПК України, з позивача Департамента освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації необхідно стягнути в користь відповідача ОСОБА_6 1250 грн. понесених витрат на правову допомогу, що відповідає граничному розміру компенсації витрат на правову допомогу, передбаченому ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року - залишити без змін.

Стягнути з Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації в користь ОСОБА_6 1250 (одна тисяча двісті п»ятдесят) грн.. судових витрат на правову допомогу.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин