Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно, за касаційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним вище позовом, у якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м, басейну, загальною площею 479,9 кв. м, будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1 укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11030;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11029;

- визнати за ним (ОСОБА_3.) та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 767,7 кв. м, басейн, загальною площею 479,9 кв. м; будинок для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1

- поділити нерухоме майно і визнати за ним право власності на Ѕ його частини, а саме: на Ѕ частини житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м; Ѕ частини басейну, загальною площею 479,9 кв. м, Ѕ частини будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за ним право власності на Ѕ частини спірної земельної ділянки, загальною площею 0,75 га;

- поділити нерухоме майно і визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ його частини, а саме: Ѕ частини житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м; Ѕ частини басейну, загальною площею 479,9 кв. м; Ѕ частини будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини земельної ділянки, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, у якому 17 жовтня 2009 року народилася донька ОСОБА_9 Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2013 року шлюб між ним (ОСОБА_3В.) та ОСОБА_4 розірвано.

15 вересня 2010 року його (позивача) мати подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1 на якій протягом 2011-2013 років за спільні його та дружини кошти були побудовані зазначені вище житлові будинки та інше нерухоме майно.

Житлові будинки були облаштовані меблями та побутовим обладнанням, необхідним для проживання, що свідчить про їх готовність для введення до експлуатації.

Згідно з висновком експерта від 21 квітня 2015 року за період із 2011 року до 2013 року на будівництво та облаштування спірного нерухомого майна було витрачено грошові кошти на загальну суму 15 749 360 грн 25 коп.

22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено два договори купівлі-продажу спірної нерухомості (житлового будинку та земельної ділянки).

Посилаючись на те, що зазначене вище майно набуто за час шлюбу за спільні кошти подружжя, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і відповідачка не мала права без його згоди укладати оспорювані правочини, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11030.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11029.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв. м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м, басейну, загальною площею 479,9 кв. м, будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, що розташоване на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 просять скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України зазначене вище нерухоме майно є спільним майном подружжя, оскільки набуто подружжям за час шлюбу, й позивач має право на його Ѕ частини.

Визнаючи недійсними оспорювані правочини, суд дійшов висновку про те, що вчинені вони з у спосіб, що порушує право позивача, як співвласника спірного майна, та не було отримано його згоди на продаж спільного майна.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що набуте майно є спільним майном подружжя, яке відчужене без згоди позивача. При цьому, оскільки позивач має право на половину спірного будинку, то згідно зі ст. 120 ЗК України йому належить й половина земельної ділянки.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2006 року до 20 вересня 2013 року. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу матір'ю позивача за договором від 15 вересня 2010 року було подаровано ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 на якій у період 2011-2013 років позивачем та відповідачем за спільні кошти було збудовано житловий будинок, загальною площею 767,7 кв. м, басейн, загальною площею 479,9 кв. м, будинок для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

У силу ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Доводи касаційних скарг про те, що позивач не довів факт будівництва житлового будинку зі спорудами за час шлюбу і те, що на час розірвання шлюбу він не був добудований, а, отже, не міг бути предметом визнання права власності, безпідставні.

Так, судом на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином були оцінені (ст. 212 ЦПК України), вірно встановлено, що позивач довів факт будівництва житлового будинку зі спорудами за час шлюбу у період з 2011 до 2013 року. Зазначене підтверджується як поданими письмовими доказами, до яких відносяться й висновок спеціаліста, а також і висновком експертного дослідження, з яких вбачається будівництво зазначеного нерухомого майна у зазначений вище період за спільні сумісні кошти подружжя.

Тобто позивач довів і час набуття майна, і кошти, за які таке майно подружжям набуто.

При цьому той факт, що на час розірвання шлюбу житловий будинок не було введено до експлуатації, не є підставою для відмови в позові, оскільки суд визнав право не на незавершений будівництвом будинок, а лише визнав житловий будинок зі спорудами об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі ст. 60 СК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, яка згідно зі ст. 367 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, на час розгляду справи житловий будинок введено до експлуатації.

Виходячи з наведеного, встановивши, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу за спільні грошові кошти, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання його об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22 травня 2014 року, позивач посилався на те, що згоди на відчуження спірного майна, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га по АДРЕСА_1 на момент укладення правочинів він не надавав, що є порушенням ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників без згоди іншого, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Дійшовши висновку про те, що оспорювані правочини укладено без додержання вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, за відсутності згоди позивача, який є співвласником спірного майна, та який як співвласник майна має право оспорити ці договори, суди визнали їх недійсними.

Такий висновок є правильним, узгоджується з обставинами справи та роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у п. п. 5, 26 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване судове рішення та визначаючи рівними частки подружжя у спірному житловому будинку, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що поділу підлягає майно, яке подружжя набуло на час до розірвання шлюбу; не звернув уваги на те, що на час розірвання шлюбу між сторонами будівництво по АДРЕСА_1 не було завершено, згідно з висновком експертного дослідження від 21 серпня 2015 року станом на квітень 2013 року ступінь готовності домоволодіння складала в межах 88-92%.

Разом із тим заслуговують на увагу доводи касаційних скарг щодо наступного.

Встановивши, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що добудований він та введений до експлуатації відповідачкою 22 квітня 2014 року після розірвання шлюбу (20 вересня 2013 року), тому дійшов передчасного висновку про визнання за позивачем права власності саме на Ѕ частки спірного будинку.

При цьому суду слід установити не лише, коли житловий будинок здано до експлуатації, а й у якій частині він був збудований на час розірвання шлюбу.

Оскільки вимоги про поділ земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, необхідної для обслуговування частки позивача у ньому, на підставі ст. 120 ЗК України, є похідними від вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, то рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення в частині поділу майна подружжя не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки у майні подружжя скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року у частині позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності подружжя залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик