Справа № 605/278/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"22" червня 2016 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі головуючої судді Ігнатової Г.В. при секретарі Лежигубській О.В. за участю позивача ОСОБА_1,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Литвинівської сільської ради про визнання права на спадкове майно ,-

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом і просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом Свої вимоги мотивує тим, що після смерті батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, вона, як спадкоємець за заповітом, звернулася нотаріуса для оформлення права на спадщину, але їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, так як відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності ОСОБА_4 на зазначене спадкове майно, у зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею право на 1/2 частину спадкового майнапо закону, що залишилось після смерті її матері ОСОБА_5 та на 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями,в порядку спадкування по заповіту її батька ОСОБА_4, вказуючи на те. що спадковий будинок є спільною власністю її батьків. Які постійно в ньому проживали, протеправовстановлюючий документ на спірний будинок,тобто свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок кожний на свою частку вони не отримували .Відсутність таких документів перешкоджає їй, спадкоємиці отримати свідоцтво про прийняття спадщини. Також вказала. Що її сестра, відповідач в справі не претендує на це спадкове майно так як вони дійшли обоюдної згоди щодо переходу права на спадкове майно.

Відповідачка ОСОБА_2 притягнута до участі в справі відповідно до ухвали суду, в судове засідання не зявилась подала нотаріально засвідчену відмову від прийняття спадщини .

Представник відповідача Литвинівської сільської ради у судовому засіданні присутній не був , до суду надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність та вказали, що не заперечують щодо задоволення позову .

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши докази по справі, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 (матері позивачки) та ОСОБА_6 (батькові позивача) по 1/2 частині кожному

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5. яка по день смерті постійно проживала та була зареєстрована в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 Після її смерті відкрилась спадщина , яка складається з 1/2 частини жилого будинку за вказаною адресою.

Батько позивачки, ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги по закону, прийняв спадщину після смерті дружини шляхом продовження проживати в житловому будинку та користуватись спадковим майном,проте своєчасно не подав відповідних заяв до Підгаєцької державної районної нотаріальної контори ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_4 при житті склав заповіт від 22.11.1994 року яким належний йому житловий будинок з надвірними будівлями заповів ОСОБА_1. Даний заповіт не змінено і не скасовано.

Відповідно до ч.1 ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Позивачка прийняла спадщину, оскільки своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. В свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 відмовилась від права на спадкування.

Листом №450/а-16 від 18.05.2016 року ОСОБА_1 ., було відмовлено в оформлені права власності на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадковий житловий будинок з надвірними будівлями.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1218 ЦКУ до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Батьки позивачки не оформили за життя право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніш законодавством (ст. 120 ЦК УРСР). Житловий будинок, що входить у склад спадщини, був внесений у по господарську книгу та відносився до суспільної групи колгоспний двір, що підтверджується випискою з по господарської книги,в якому постійно проживали подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4,що підтверджується довідкою Литвинівської сільської ради.

Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

У зв'язку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені.

Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речовий прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мін'юсті 18.07.2002 року за № 157/6445.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК таЗаконом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відсутність державної реєстрації права власності спадкодавців ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що останні не були власниками даного житлового будинку.

Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ.

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 р. № 121 обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 р. - дня набрання чинності Інструкції.

Таким чином, права, набуті у власність до 29.06.1998 р. з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, є такими, що набуті в установленому законом порядку.

Відповідно до правових позицій ВССУ, викладених в п.1 Інформаційного листа № 10-1387/0/4-12д від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» «…право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (01.07.2004 р.) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає в зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення».

Право власності, згідно ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до змісту ст. 381 ЦК України об'єктом права власності є вся садиба (земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями).

Відповідно до правових позицій ВСУ, викладених в п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Таким чином, відсутність державної реєстрації побудованих відповідно до вимог закону частин садиби (літня кухня, ванна і туалет), при наявності права власності спадкодавців на жилий будинок, не може бути підставою відмови визнання права власності за спадкоємцем на цей будинок.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає їх достовірними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.1223, 1261, 1268 , 1276 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом на 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1, що залишилось після смерті ОСОБА_5

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом на 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1, що залишилось після смерті ОСОБА_4

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис Г. В. Ігнатова