Справа № 304/431/16-ц
Провадження № 2/304/196/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2016 рокум. Перечин
Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого - судді Шешені М. О.,
при секретарі - Гарайдич Р.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 26 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_2 у відділі ДРАЦС РС Перечинського РУЮ Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №16. 23 грудня 2014 року від вищевказаного шлюбу народилася одна дитина, а саме донька - ОСОБА_3, про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні погляди на шлюб та сім'ю, відсутність спільної поваги один до одного, небажання вирішувати спільні проблеми сім'ї та подружжя. Крім цього, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме не цікавиться здоров'ям та вихованням дитини, так як ще на початку травня місяця 2014 року пішов з дому і більше не приходив, а тому просить позов задовольнити.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з'явилися, однак останній подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не з'явився, будучи належним чином повідомленим, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд зі згоди позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.
Так, у судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, 26 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції в Закарпатській області було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №16.
Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилася одна дитина, а саме донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції в Закарпатській області, актовий запис №118 від 30 грудня 2014 року.
Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, відносини між ними ускладнилися, на даний час взагалі не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, а отже збереження шлюбу буде суперечити їх же інтересам.
Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.
Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.
Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Разом з цим, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.
Згідно положень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, мають проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей.
З врахуванням вищевикладеного, а також того, що протягом усього часу відповідач ОСОБА_2 не проявляє ніякої уваги та турботи до доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому суд вважає, що таку після розлучення слід залишити проживати при матері ОСОБА_1
Також, під час розгляду справи встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своєї дитини доньки ОСОБА_3, утримувати, виховувати і забезпечувати її.
Отже, такими діями, відповідач порушує свої зобов'язання закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Як уже зазначалося вище у принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення".
У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи".
Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ст. 12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов'язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька.
З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не утримує свою малолітню дитину, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на її утримання.
Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме: у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сім'ї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дітей та платника аліментів є задовільними й вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягнути аліменти в розмірі 590,00 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовну заяву ОСОБА_1 подано 04 квітня 2016 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дитину.
Що стосується позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини, то суд приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч.2, 4, 6 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Таким чином, суд, з урахуванням ст.182 СК України, визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на утримання дружини у сумі 500 грн. щомісячно до досягнення донькою ОСОБА_3 трьох років.
В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України.
У зв'язку з тим, що позивачка за заявлену нею позовну вимогу про розірвання шлюбу сплатила судові витрати в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят один) грн. 20 коп., як сплачений судовий збір, тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь.
Тому, керуючись, ст. 51 Конституції України, Декларацією прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року, Законом України "Про охорону дитинства", ст.ст. 84, 104, 110, 112, 155, 180, 181, 182, 184 СК України, ст.ст.11, 15, 81, 88, ст.174 ч.4, 212-215, 218, 224-226, 367 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 26 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції в Закарпатській, актовий запис №16 - розірвати.
Після розірвання щлюбу ОСОБА_1 відновити дошлюбне прізвище «ОСОБА_1».
Дитину, а саме доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати при матері ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки АДРЕСА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 590 (п'ятсот дев'яносто) грн.00 коп. щомісячно, починаючи з 04 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, кошти на утримання дружини у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, починаючи з 04 квітня 2016 року.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 судові витрати в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят один) грн. 20 коп., як сплачений судовий збір.
Рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Головуючий: Шешеня М. О.