Справа 206/2081/16-ц
Провадження 2/206/628/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" листопада 2016 р.Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Пучковій О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

11 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позивач ОСОБА_1 з урахуванням уточнень від 23.05.2016 року обґрунтувала позов тим, що її мати ОСОБА_2 в другий раз одружилася та уклала шлюб з ОСОБА_3. На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року виданого Державним підприємцем Придніпровська залізниця ОСОБА_3, його сину - ОСОБА_4 (син від першого шлюбу) та ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Син, ОСОБА_4 21 вересня 2008 року помер, після його смерті залишилася спадщина, яка складається з 1/3 частини квартири 2 в будинку під № 73 по вулиці Молодогвардійській в м. Дніпропетровську. Батько, після смерті свого сина, прийняв спадщину фактично, оскільки проживав разом сином та був разом з ним зареєстрованим в квартирі, а тому йому повинно належати на праві власності 2/3 частини квартири, відповідачці 1/3 частина, яка померлому є мачухою. 11 листопада 2010 року як, ОСОБА_3 так і мати склали на неї заповіт, в якому заповіли квартиру АДРЕСА_2. 10 вересня 2013 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті залишилася спадщина, яка складається з 2/3 частин квартири АДРЕСА_2. Спадщину вона прийняла фактично, оскільки тривалий час проживала з ними в спадковій квартирі надавала всіляку допомогу, мали спільний бюджет, працює в м. Дніпропетровську, проживає по теперішній час. Спадкова частина складається з 2/3 частин квартири, а тому згідно заповіту їй повинно належати лише 1/3 її частина, обовязковою частиною яка повинна перейти у власність матері (дружини померлого) є 1/3 частина квартири. Вонає спадкоємцем за заповітом. На час смерті заповідача проживала разом з ним в спадковій квартирі, вважає, що спадщину прийняла фактично.

На підставі викладеного просить суд встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2004 року. Визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 58,5м.кв. житловою площею 42,2м.кв., після смерті ОСОБА_3 померлого 10 вересня 2013 року (а.с.2-4, 86-88).

02 червня 2016 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що дійсно, спірна квартира АДРЕСА_3 належала їй, ОСОБА_4, та її чоловіку, ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло, виданого 12.06.2001р. Після смерті 21.09.2008 року ОСОБА_4, спадщину, як спадкоємці за законом першої черги прийняли вона та її чоловік. Таким чином, спірна квартира стала нам належати вже по 1/2 частині. Однак, її чоловік так і не оформив належним чином свої спадкові права, та не отримав Свідоцтво про право на спадщину. 10 вересня 2013 року її чоловік, ОСОБА_3, помер. Після його смерті тільки вона, як дружина та спадкоємець першої черги прийняла спадщину. Позивач за первісним позовом, ОСОБА_1, починаючи з 2000 року постійно проживала у м. Дніпродзержинськ, окремо від неї з чоловіком. Заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини вона також не подавала, а тому, в силу ст.1268, ст.1269, ст.1270 ЦК України, спадщину не прийняла. Їй достеменно було відомо про смерть ОСОБА_3, та жодної поважної причини, яка б перешкоджала їй здійснити необхідні дії по прийняттю спадщини, не існувало. Більш того, в останні роки, після її переїзду до Дніпродзержинська, у неї з ОСОБА_1 склалися дуже непрості відносини: вона не приймала жодної участі у їх житті, не цікавилася станом здоровя та матеріальним станом. Остання спроба помиритися була у 2010 році: вона приїхала та обіцяла усе виправити. Вони, як усі батьки, бажали вірити власній дитині, та потребували її уваги та спілкування. Після того, як вона умовила її з чоловіком підписати та скласти заповіт на її користь, вона забрала усі документи на квартиру, та більше не зявлялася. Відповідно, позивач за первісним позовом не віддає їх їй і тепер. Таким чином на теперішній час вона не має можливості оформити спадкові права та отримати Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка, ОСОБА_3.

На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, що належала ОСОБА_3, який помер 10 вересня 2013 року у м. Дніпропетровськ (а.с.91-92).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов підтримала в повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в уточненій позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Проти зустрічного позову заперечувала у повному обсязі та просила відмовити. Пояснила, що її мати вийшла заміж за ОСОБА_3 ще у 90-х роках. З ними мешкав ще син спадкодавця ОСОБА_4. Вона завжди допомагала спадкодавцю і матері, тому вони сказали, що квартира буде їй і склали заповіт. Її рідна сестра зловживає спиртними напоями, ніколи не допомагала матері, а тепер через неї хоче квартиру. Вона хоче вступити у спадщину на половину ОСОБА_6 по заповіту, а на інше не претендує.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала у повному обсязі, зустрічний позов просила задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у ньому. Пояснила, що ОСОБА_1 не проживала у квартирі з 2000р. та спадщину у встановленому законом порядку не прийняла. Дійсно ОСОБА_2 не є рідною матір'ю сина спадкодавця, проте після його смерті на її ім'я видано свідоцтво та зазначено, що мати. Це свідоцтво ніким не оскаржувалося, не скасовано та є дійсним. ОСОБА_1 проживала в м. Дніпродзержинськ зі своєю сім'єю, а у м. Дніпропетровську лише працювала і іноді ночувала у матері, це підтвердили навіть її свідки.

Третя особа - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове не зявилися, причина неявки суду не відома ними надано спадкові справи після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Вислухавши доводи та пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, допитавши свідків, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідною донькою відповідача ОСОБА_2, що не заперечувалося сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло Державного підприємства Придніпровська залізниця від 12 червня 2001 року квартира АДРЕСА_3, загальною площею 56,60кв.м належить на праві спільної (сумісної) власності ОСОБА_3 та членам його сім'ї ОСОБА_2, ОСОБА_4 на підставі розпорядження від 12.06.2001р. № 7778. Квартира зареєстрована в МБТІ і записана у реєстрову книгу за № 213п-80-158. 11.11.2010р. 8ДДНК видано два свідоцтва про право на спадщину померлого ОСОБА_4, батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за реєстром № 1-1877, 1-1874 (а.с.26).

З технічного паспорту на квартиру № 2 в житловому будинку № 73 по вул. Молодогвардійська м. Дніпропетровськ виготовленого станом на 18.08.2010р. квартира має загальну площу 58,5кв.м, житлову 42,2кв.м, допоміжну 16,3кв.м та складається з: 1-коридор площею 6,5кв.м, 2-житлова площею 15,5кв.м, 3-ванна площею 1,9кв.м, 4-кухня площею 6,7кв.м, 5-туалет площею 1,2кв.м, 6-житлова площею 13,6кв.м, 7-житлова площею 13,1кв.м (а.с.5-6).

11 листопада 2010 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 21.09.2008 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я його батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/2 частки спадкового майна та матері ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка складається у розмірі 1/2 частки спадкового майна, що складається в указаній частці з права в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_5, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.11.2010р. , зареєстрованого в реєстрі за № 1-1877 (а.с.25).

11 листопада 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали на ім'я ОСОБА_1 заповіти, відповідно до яких заповіли на випадок їх смерті належні їм частки квартири АДРЕСА_6, що підтверджується заповітами зареєстрованими в реєстрі за № 1-1876 та № 1-1879 відповідно (а.с.22-23).

10 вересня 2013 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 532816 від 19 вересня 2013 року, актовий запис № 819 (а.с.24).

Постановою від 25 березня 2016 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1, що мешкає в м. Дніпродзержинськ, провулок Довгий, буд. 19 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_7, після смерті ОСОБА_3, який помер 10.09.2013 року та був зареєстрований на час смерті в квартирі АДРЕСА_7, оскільки ОСОБА_1 пропустила строк для прийняття спадщини, а також не проживала та не була зареєстрована з померлим (а.с.27).

З паспорту серії АО 013462 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2000 року (а.с.29).

З акту підписаного ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, засвідченого директором КП "Житлове господарство Самарського району"ДМР ОСОБА_1 проживала у своїх батьків по вул. Молодогвардійська, 73/2 з 2004 року тут і працювала. Після смерті батька ОСОБА_3 продовжувала там жити і працювати, знаходилась біля матері ОСОБА_2 (а.с.60).

Як вбачається зі спадкової справи № 94/2016, заведеної після смерті ОСОБА_3, який помер 10 вересня 2013 року спадщину прийняла його дружина ОСОБА_2, яка проживала зі спадкодавцем на момент його смерті. ОСОБА_1 не проживала та не була зареєстрована зі спадкодавцем на момент його смерті, пропустила строк звернення з заявою про прийняття спадщини (а.с.38-59).

Також в спадковій справі наявна заява ОСОБА_1 з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 у зв'язку зі зверненням до суду, повідомила, що всі правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у неї.

З спадкової справи №598/2010 заведеної після смерті ОСОБА_4, який помер 21 вересня 2008 року вбачається, що спадщину прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом 11 листопада 2010 року кожний на 1/2 частину у спадщині, яка складається з права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_8 (а.с.70-84).

На запит суду Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора повідомили, що відомості про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2010р. за реєстровим № 1-1874, яке видано ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4, відсутні (а.с.120).

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_1 мешкала по вул. Молодогвардійська 73/2 та працювала недалеко у магазині, а потім в барі. На вихідні їздила додому у м. Дніпродзержинськ. Її бачили у батьків. Вона не є рідною донькою померлого ОСОБА_3 але допомагала йому і матері. Начебто мешкали сім'єю.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони ОСОБА_2 - ОСОБА_11 ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили, що ОСОБА_1 мешкала АДРЕСА_9 лише тиждень через тиждень, оскільки працювала біля батьків і у них ночувала. В робочі дні вона була у них, а у вихідні у себе дома в м. Дніпродзержинськ. Чи є речі ОСОБА_1 у квартирі їм не відомо. ОСОБА_1 не проживала з померлим та не вела спільне господарство, але приїжджала і допомагала. ОСОБА_2 сама доглядала чоловіка. Віддавала гроші за їжу і за проїзд ОСОБА_1

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами та нормами матеріального і процесуального права, що регулюють дані правовідносини, суд приходить до наступного.

В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Змістом ст. 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини.

За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно зі ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у пункті 23 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги є його дружина ОСОБА_2, а також спадкоємцем за заповітом ОСОБА_1

У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В судовому засіданні не було підтверджено факт того, що ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем ОСОБА_3 на момент його смерті.

Тобто, державним нотаріусом було правомірно відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки вона пропустила строк прийняття спадщини, не була зареєстрована та не проживала зі спадкодавцем на момент його смерті.

ОСОБА_1 не оскаржувала постанову нотаріуса про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Суд не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 про те, що вона постійно проживала в спірній квартирі, оскільки це спростовується показами всіх свідків, які зазначили, що її проживання у квартирі було тимчасове у зв'язку з роботою. А так вона проживала зі своєю сім'єю за місцем реєстрації у м. Дніпродзержинськ.

Також суд не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 про те, що померлому ОСОБА_3 належало 2/3 частини квартири, а відповідачці ОСОБА_2 1/3 частина, оскільки вона не була матір'ю померлого ОСОБА_4 і не мала право спадкування після його смерті, оскільки видане свідоцтво на ім'я ОСОБА_14 11.11.2010р. за реєстровим № 1-1874 після смерті ОСОБА_4, ніким не оскаржувалося, не визнано недійсним.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належало по 1/2 частини спірної квартири, оскільки квартира була приватизована на трьох (по 1/3ч.), після смерті ОСОБА_4 (1/3:2) = по 1/6, 1/3+1/6 = 1/2.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року закріплено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»),

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Суд вважає, що ОСОБА_1 спадщину не прийняла після ОСОБА_3, зокрема шляхом постійного проживання зі спадкодавцем, а тому єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину є ОСОБА_2

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка пропустила строк звернення з заявою про прийняття спадщини, а позовні вимоги ОСОБА_2, яка прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем на момент смерті підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1217, 1218, 1221, 1222, 1223, 1241, 1261, 1268, 1269, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1) в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, який помер 10 вересня 2013 року, право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири № 2 (два) в будинку № 73 (сімдесят три) по вул. Молодогвардійській у м.Дніпрі (Дніпропетровську) загальною площею 58,5 кв. м, житловою площею 42,2 кв. м.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1489 (одна тисяча чотириста вісімдесят девять) гривень 95 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.О. Сухоруков