Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/3568/15 Головуючий у 1-й інстанції Шалагіна А.В.
Пр. № 22-ц/778/2864/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договору позики, оформлений розпискою від 11 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на суму 119800,00 доларів США.

В обґрунтування свого позову позивача зазначала, що 06 квітня 2015 року вона дізналася про укладення між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищевказаного договору позики. Після розмови з чоловіком вона з'ясувала, що він кошти за договором не отримував, а розписку надав ОСОБА_4 під впливом фізичного та психічного тиску і погроз щодо застосування до нього вогнепальної зброї. Отже, договір укладений всупереч внутрішній волі чоловіка, у стані сильного душевного хвилювання під впливом насильства, та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому він є недійсним в силу вимог ч. ч. 3, 5 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 231 ЦК України. Крім того, на момент укладання спірного правочину вона з чоловіком перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до ст. 65 СК України на укладання зазначеного договору була потрібна її згода, як дружини. Проте, вона такої згоди чоловікові не надавала.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року (т.с. 1 а.с. 227-231) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 236-241) просила:

- призначити у справі додаткову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання: чи перебував ОСОБА_3 при виконанні тексту підпису розписки на оригіналі від 11 грудня 2014 року у незвичайному стані?

- рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача у цій справі відкрито (т.с. 2 а.с. 7), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 9).

Відповідач ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційному суду свої письмової заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 36-38).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом вперше на 29 вересня 2016 року, не відбувся та був відкладений апеляційним судом через першу неявку позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 в порядку задоволення клопотань останніх про відкладення розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 33-33).

У судове засідання 22 листопада 2016 року належним чином, з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 44-46б), у тому числі відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6, (т.с. 2 а.с. 42), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_3 через позивача ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 44), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 3 ЦПК України, позивач ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 повторно не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 48-49) ОСОБА_7 та представника відповідача ОСОБА_4 за довіреністю (т.с. 2 а.с. 50) ОСОБА_6.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року усне клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, заявлене до розгляду апеляційним судом цієї справи по суті, про відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом через те, що йому, як адвокату, який уклав договір із позивачем ОСОБА_8 у цій справі лише 22 листопада 2016 року (т.с. 2 а.с. 48-49), не вистачило часу ознайомитись із матеріалами цієї справи, було задоволено частково, оголошено перерву у розгляді цієї справи на 2 (дві) години з 12.00 до 14.00, надано ОСОБА_7 матеріали цієї справи для ознайомлення.

Оскільки, встановлено, що це вже друге судове засідання апеляційного суду у цій справі, позивач ОСОБА_2 отримала особисто судову повістку на судове засідання, призначене на 22 листопада 2016 року на 12.00 годину, завчасно ще 13 жовтня 2016 року (т.с. 2 а.с. 44), у неї було достатньо часу для того, щоб визначитись із іншим представником, оскільки раніше це були представники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т.с. 1 а.с. 77).

Згідно із ст. 304 ч. 1 глави 1 (апеляційне провадження) розділу V (перегляд судових рішень) ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками, доповненнями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 169 ч. 2 ЦПК України за клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

Встановлено, що саме позивач ОСОБА_2, як сторона у цій справі, клопотань про відкладення розгляду цієї справи 22 листопада 2016 року апеляційному суду не подавала.

Згідно із ст. 303-1 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття скарги до розгляду.

Встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_8 була прийнята до провадження апеляційним судом 14 липня 2016 року (т.с.2 а.с. 7).

Після оголошеної апеляційним судом двочасової перерви у судове засідання 22 листопада 2016 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 не з'явився. При цьому, він подав апеляційному суду через канцелярію заяву (т.с. 2 а.с. 51), в якій зазначав під підпис, що він із матеріалами справи ознайомлений 22.11.2016 року у повному обсязі, але все одно просить відкласти розгляд справи.

При вищевикладених обставинах, якщо представник позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_7 залишив зал судового засідання до закінчення розгляду справи апеляційним судом, настають наслідки, передбачені ст. 169 ЦПК України.

В силу вимог ст. 169 ч. 2 ЦПК України неявка представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_7 в судове засідання 22 листопада 2016 року при вищевикладених обставинах не є перешкодою для розгляду справи апеляційним судом.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду ухвалила після перерви продовжити розгляд цієї справи у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представника відповідача ОСОБА_4 за довіреністю (т.с. 2 а.с. 50) ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року без виходу до нарадчої кімнати позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її клопотання в апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 240) про призначення у цій справі апеляційним судом додаткової почеркознавчої експертизи (на вирішення якої поставити питання: чи перебував ОСОБА_3 при виконанні тексту підпису розписки на оригіналі від 11 грудня 2014 року у незвичайному стані) відмовлено на підставі ст. ст. 303 ч.2, 150 ч. 1 ЦПК України.

Так, за замістом ст. 150 ч. 1 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому експерту або іншому експерту (експертам).

Встановлено, що на підставі ухвали Оржонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2015 року (т.с. 1 а.с. 143-145) у цій справі в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3 призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставились питання: 1) чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 на оригіналі розписки від 11 грудня 2014 року під впливом збивючих факторів (природних, штучних, зокрема, фізичного чи психічного тиску)? 2) Чи перебував ОСОБА_3 при виконанні тексту та підпису на оригіналі розписки від 11 грудня 2014 року у незвичайному стані?, проведення якої доручалось експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Згідно із висновком експерта ОСОБА_11 № 5546-15 від 12.03.2016 року судової почеркознавчої експертизи (т.с. 1 а.с. а.с. 188): 1) літерні та цифрові рукописні записи розписки від 11.12.2014 та підпис від імені ОСОБА_3 - виконанні самим ОСОБА_3; діагностичних ознак, які б свідчили про виконання досліджувальних рукописних записів під впливом якихось збиваючих факторів, не виявлено; 2) рукописні записи «сума 119800 дол. США составляет щогл. Курсу 1916800 грн. (один мільйон дев'ятсот шістнадцять тисяч вісімсот гривень)» виконувалися неодночасно з іншими рукописними записами, тобто після виконання основного тексту розписки і є допискою.

Встановлено, що у суді першої інстанції у цій справі позивач ОСОБА_2 особисто чи через представника взагалі не заявляла клопотання про проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи.

Таке клопотання у суді першої інстанції заявляв лише представник відповідача ОСОБА_3 та останньому ухвалою Оржонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року (т.с. 1 а.с. 225-226) було у задоволенні зазначеного клопотання обґрунтовано відмовлено.

При цьому, судом першої інстанції в обґрунтування відмови у задоволенні клопотання було зазначено, що «у дослідницькій частині висновку експерт зазначив, що питання №№ 1 та 2, а також додаткове питання № 3, які експерт поставив собі на виконання своїх повноважень, були ним згруповані та вирішувались в такій редакції: 1) Чи виконаний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_12 в розписці від 11.12.2014 - ОСОБА_3 (під впливом збиваючих факторів (природних, штучних, зокрема, фізичного чи психічного тиску), та/або у незвичайному стані), або виконано іншою особою? 2) Чи вносились у текст документа зміни? На ці питання і було надано відповідь експертом. Підстави для його висновків викладені у дослідницькій частині чітко, зуміло та послідовно. Таким чином, висновок експерта не може бути визнаний неповним, а тому підстави для призначення у справі додаткової експертизи відсутні».

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

При вищевикладених обставинах, підстави для призначення та проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи за клопотанням ОСОБА_2 у цій справі апеляційним судом відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідача ОСОБА_4 за довіреністю (т.с. 2 а.с. 50) ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10-11, 57-61, 88, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 та відсутності законних підстав для задоволення позову останньої у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 11 грудня 2014 року між відповідачами у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 119800,00 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2014 року, на підтвердження чого ОСОБА_3 видав ОСОБА_4 розписку (копія т.с. 1 а.с. 11).

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики в частині суми 2000,00 грн. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1 від 11 грудня 2014 року, який сторонами у цій справі не оспорювався (т.с. 1 а.с. 76).

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У зв'язку із тим, що ОСОБА_3 в обумовлений договором позики строк суму боргу не повернув, ОСОБА_4 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості (т.с. 1 а.с. 14 -15).

На час розгляду цієї справи судом першої інстанції провадження у вказаній іншій справі Вінницьким міським судом Вінницької області зупинено до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі (т.с. 1 а.с. 49).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; с торони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; к ожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В якості підстав визнання спірного правочину недійсним, позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції у цій справі посилалась на те, що спірний правочин не відповідав внутрішній волі ОСОБА_3, кошти за даним правочином він фактично не отримував, а також, що укладення правочину відбулось без її згоди, як дружини на його укладення.

Як передбачено ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; п равочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з презумпції правомірності правочину, яка закріплена у ст. 204 ЦК України, та яка може бути спростована, насамперед, нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

В обґрунтування вчинення правочину всупереч внутрішній волі внаслідок застосування до ОСОБА_3 фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 03 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до прокуратури Солом'янського району міста Києва (тс. 1 а.с. 108 - 110). 04 серпня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000121 внесено відомості за фактами, повідомленими ОСОБА_3 в його заяві (т.с. 1 а.с. 111).

Проте, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000121 відомості про вчинене кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_3 були внесені за фактами, повідомленими ним у його заяві до прокуратури. В цей же час, конкретних осіб, зокрема, відповідача ОСОБА_4 як особи, що вчиняла щодо ОСОБА_3 протиправні дії зазначений витяг не містить. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за фактом вимагання від ОСОБА_3 грошових коштів не повідомлялось. Вирок у даному кримінальному провадженні судом не виносився, кримінальне провадження з серпня 2015 року перебуває в стадії досудового розслідування.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі, що наявність заяви про вчинення кримінального правопорушення та внесення фактів, викладених у ній, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не може слугувати підтвердженням застосування фізичного чи психологічного тиску до ОСОБА_3 під час укладення ним договору позики з боку ОСОБА_4 Крім того, врахування судом першої інстанції цих доказів при ухваленні рішення буде прямо суперечити положенням Основного Закону держави, оскільки відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Встановлено, що на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції у цій справі сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Так, ухвалою суду першої інстанції від 12 жовтня 2015 р. у цій справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені такі питання: 1) Чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 на оригіналі розписки від 11 грудня 2014 року під впливом збиваючих факторів (природних, штучних, зокрема, фізичного чи психічного тиску)? 2) Чи перебував ОСОБА_3 при виконанні тексту та підпису на оригіналі розписки від 11 грудня 2014 р. у незвичайному стані? (т.с. 1 а.с. 144-145).

12 березня 2016 р. експертом було складено висновок, відповідно до якого він надав такі відповіді на питання суду: 1) Літерні та цифрові рукописні записи розписки від 11 грудня 2014 р. та підпис від імені ОСОБА_3 - виконані самим ОСОБА_3 Діагностичних ознак, які б свідчили про виконання досліджуваних рукописних записів під впливом якихось збиваючих факторів, не виявлено. 2) Рукописні записи «Сумма 119 800 дол. США составляет согл. Курсу 1 916 800 грн. (один миллион девятьсот шестнадцать тысяч восемьсот грн.)» виконувалися неодночасно з іншими рукописними записами, тобто після виконання основного тексту розписки (т.с. 1 а.с. 184 - 192).

Оцінюючи висновок експерта як доказ у даній цивільній справі, суд першої інстанції правильно зазначав, що він містить інформацію щодо предмета доказування у справі, а саме підтверджує факт відсутності фізичного чи психічного тиску у ОСОБА_3 під час написання ним тексту розписки від 11 грудня 2014 року. Заперечення представника позивача та відповідача ОСОБА_3 про те, що частина тексту була записана у розписці пізніше, не доводить факту застосування фізичного чи психологічного тиску до особи, яка виконала цей текст. Висновок експерта містить категоричне твердження, що текст всієї розписки виконувався особисто ОСОБА_3 без впливу будь-яких збиваючих факторів, у т.ч. й фізичного/психологічного тиску. Крім того, як пояснював ОСОБА_3 у суді першої інстанції, ним не оспорюється факт власноручного написання всього тексту розписки, а позивач ОСОБА_2 даними обставинами не обґрунтовує свої позовні вимоги.

Крім того, даний висновок експерта узгоджується із показаннями відповідача ОСОБА_13, допитаного як свідка у суді першої інстанції, а також свідка ОСОБА_14, який був присутній при подіях 10 та 11 грудня 2014 року, які зазначали про відсутність застосування будь-якого насильства до ОСОБА_3 при укладенні спірного правочину. Зокрема, свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції пояснив, що 10 грудня 2014 року ОСОБА_3 зустрічався із ОСОБА_4, після чого ОСОБА_4 шукав гроші. 11 грудня 2014 року ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_3 потрібно позичити гроші, гроші ОСОБА_4 помістив у пакет. Він приїхав разом із ОСОБА_4 на місце зустрічі із ОСОБА_3, вийшов з автомобіля, до автомобіля сів ОСОБА_3 Після того, як ОСОБА_3 покинув автомобіль він побачив складену ним розписку на суму 119800,00 доларів США. Ніяких погроз з боку ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_3 він не чув, знав, що ОСОБА_4 просив повернути гроші, на що ОСОБА_3 відмовлявся. Вів себе адекватно.

Також на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного розгляду цієї справи, сприяння позивачеві в реалізації її процесуальних прав суд першої інстанції задовольнив клопотання представника позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ухвалою від 21 травня 2015 року (т.с. 1 а.с. 34); вищезазначені свідки були неодноразово викликані судом першої інстанції у судові засідання у цій справі судовими повістками, надісланими рекомендованими листами із повідомленнями за адресами, зазначеними представником позивача, проте конверти повернулись на адресу суду першої інстанції з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Від свідка ОСОБА_16 надійшла телеграма про неможливість бути присутньою у судовому засіданні (т.с. 1 а.с. 71-72), внаслідок чого їй було повторно надіслано повістку рекомендованим листом із повідомленням на наступне судове засідання (т.с. 1 а.с. 95), проте, в судове засідання до суду першої інстанції вона так і не прибула. Після проведення експертизи представник позивача на виклику вищезазначених свідків не наполягав. Також з урахуванням вимог щодо змагальності процесу, явка цих свідків у судове засідання до суду першої інстанції не була забезпечена стороною, яка заявила клопотання про їх виклик. У зв'язку із цим, суд першої інстанції, враховуючи також показання сторін, допитаних як свідки в судовому засіданні, а також свідка ОСОБА_14, дійшов правильного висновку, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були присутні під час укладання спірного правочину та складання ОСОБА_3 розписки, а тому покази останніх не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду останньої по суті.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив доводи позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 про те, що коштів за договором позики ОСОБА_3 не отримував, вважав останні непереконливими, недоведеними.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмові докази у даному випадку (розписка позичальника ОСОБА_2) мала спростовуватись у суді не будь-якими показами будь-яких свідків, у тому числі, які взагалі не були присутні при укладенні договору відповідачів (написанні розписки ОСОБА_2), а відповідними письмовими доказами (відповідною розпискою ОСОБА_4 у спростування зазначеної розписки ОСОБА_3, відповідним висновком експерта, відповідним вироком суду тощо).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що в даному випадку доказом передання грошових коштів за договором позики від позикодавця позичальникові, тобто доказом виконання обов'язку позикодавця передати обумовлену договором суму грошових коштів, відповідно до вимог законодавства є відповідна розписка, тому надання суду такої розписки є належним засобом доказування у спірних відносинах.

При цьому, законом не передбачається можливості підтвердження даного факту показаннями свідків. Так, за правилом ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Оскільки, судом першої інстанції у цій справі правильно не було встановлено вчинення ОСОБА_3 спірного правочину під впливом насильства (в т.ч. фізичного/психологічного тиску), тому в даному випадку суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як свідків з приводу обставин неотримання коштів за договором позики.

Крім того, суд першої інстанції правильно критично оцінив показання ОСОБА_3 та ОСОБА_2, надані ними як свідками у судовому засіданні, оскільки вони перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі (т.с. 1 а.с. 10), відтак, є зацікавленими особами в результаті розгляду справи. Крім того, ОСОБА_2 повідомляла суд першої інстанції про обставини, які їй стали відомі зі слів чоловіка, вона не була особисто присутня під час укладення спірного правочину, тобто не була свідком цієї події.

Стосовно доводу позивача ОСОБА_2 про відсутність її згоди, як дружини, на укладення спірного договору позики, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

В якості правового обґрунтування цієї вимоги позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції посилалась на вимоги ст.ст. 60, 65, 74 СК України, тобто на норми права, що регламентують право спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, ст. 60 СК України передбачено підстави набуття права власності, ст. 65 СК України - право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а ст. 74 СК України - право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до приписів ч.ч. 1-2, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, на підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

В даному випадку укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір позики не стосувався розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 не було доведено, що договір позики укладався в інтересах сім'ї. Навпаки в судовому засіданні було з'ясовано, що грошові кошти були необхідні ОСОБА_3 задля вирішення питань з приводу його підприємницької діяльності, розмитнення товару.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, оскільки договір позики укладено ОСОБА_3 не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини ОСОБА_2 ніяких обов'язків.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12 вересня 2012 р. у справі № 6-88цс12, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для загальних судів.

При цьому, судом першої інстанції правильно не було прийнято до уваги у цій справі визнання ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 Оскільки, ч. 4 ст. 174 ЦПК України пов'язує можливість ухвалення рішення про задоволення позову у разі визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав. Крім того, даний позов не був визнаний у суді першої інстанції ОСОБА_4, який є другим відповідачем у справі, і права та інтереси якого порушує визнання ОСОБА_3 цього позову.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та відсутність законних підстав для задоволення позову останньої у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, чиї права або інтереси цим правочином порушені.

Судом першої інстанції було правильно встановлено у цій справі, що права або інтереси ОСОБА_2 вищезазначеним договором позики відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не порушені.

Зазначений договір не є договором розпорядження майном подружжя одним із подружжя, на який потрібна згода ОСОБА_2, як іншого із подружжя, на підставі ст. 65 СК України.

Правом ОСОБА_3 є визнавати (не визнавати) вищезазначений договір позики із ОСОБА_4 недійсним, цим правом останній користується на власний розсуд.

Сама по собі наявність кримінального провадження №0000121 від 04.08.2015 року за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189 ч. 4 КК України, орган досудового розслідування: Соломянське районне управління ГУ МВС України в місті Києві (т.с. 1 а.с. 111) у цій справі нічого не підтверджує і не спростовує.

Оскільки, в силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язків для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку, тобто суд першої інстанції у цій справі сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи, призначав експертизу, допитував свідків сторін тощо.

Хоча достатньо було встановити судом першої інстанції у цій справі той факт, що права ОСОБА_2 вищезазначеним договором позики відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не порушені.

Однак, в силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_17 позов позивача у цій справі у суді першої інстанції не визнав.

Позивач ОСОБА_2 та представники останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні і послався на ст. 88 ЦПК України, але фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 4), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.