АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1152/16 Головуючий 1 інстанції Шабас О.С.
Справа № 622/1212/13-ц Доповідач Міненкова Н.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Міненкової Н.О.

суддів Зазулинської Т.П.,

ОСОБА_1

за участю секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лукінічни, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за зустрічним позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 Лукінічни до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі рішення суду не оскаржили.

Отже, рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції переглядається лише в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». В частині відмови у позові ОСОБА_3 рішення не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року було скасовано рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року в частині позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було скасовано, справу передано в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції зазначив, що Законом України «Про іпотеку» (ч.3 ст. 39) встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотеко держателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

На момент ухвалення рішення строк на який надавався кредит сплив.

Судова колегія вважає, що в задоволенні позовних вимог представнику позивача необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до укладеного договору №-№YAD0GK01270062 від 07.08.2007 року ОСОБА_2 07.08.2007 року отримав кредит у розмірі 10 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06.08.2014 року.

З позовними вимогами щодо дострокового погашення кредиту у суд представник Банку звернувся до закінчення терміну повернення кредиту 19.09.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з положень норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон). У зв`язку з відсутністю іншого майна у відповідача та ненаданням позивачем доказів на підтвердження протилежного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й висновок суду першої інстанції про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» з зазначених підстав не можна визнати правильним. В цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, в оскаржуваній частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 07 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №YAD0GK01270062.

За умовами договору Банк взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 10 000 доларів США, шляхом видачі готівки через касу Банку, а Позичальник зобов'язався повернути отримані грошові кошти у строк до 06 серпня 2014 року зі сплатою 10,08 відсотків річних, на суму залишку заборгованості, комісійних винагород, шляхом внесення щомісячних чергових платежів.

07 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, провулок Сінний,32. Продаж вчинено за 222 200 гривень, з яких 171 700 гривень продавець отримав під час підписання договору, а 50 500 гривень до 19 години 07 серпня 2007 року (а.с.34).

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору по видачі грошових коштів в іноземній валюті № YAD0GK01270062 між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки №HAD0GK01270062, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно зазначений вище житловий будинок. За інформацією Золочівського РС ДМС України в Харківській області ДМС України від 12 червня 2014 року №38/631 у спірному будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору №YAD0GK01270062 станом на 06 серпня 2013 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 4 545.47 доларів США, яка складається з:

●заборгованості за кредитом - 3 289,95 доларів США;

●заборгованості по процентам за користування кредитом - 346,55 доларів США;

●заборгованості по комісії за користування кредитом 160 доларів США;

●пені за несвоєчасність виконання зобов'язань 502,72 доларів США;

●штрафу 31,29 доларів США;

●штрафу 214,96 доларів США.

Згідно п.2.3.3. кредитного договору, у разі порушення Позичальником договірних зобовязань Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, відсотків, винагород. Позивач таким правом скористався.

У судовому засіданні факт порушення умов договору та наявності заборгованості відповідачем не оспорювався, проте ОСОБА_2 зазначав, що порушує виконання зобовязання з обєктивних причин, у звязку із збільшенням курсу долара США по відношенню до національної валюти та крім того, вважав, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим.

Враховуючи, що заперечення відповідача стосовно розміру заборгованості є бездоказовими, жодних розрахунків з цього питання ОСОБА_2 суду не надав, судова колегія вважає що наданий Банком розрахунок є вірним.

Частинами 1,3 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право Банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання Позичальником основного зобов'язання, передбачено і п.24 зазначеного вище іпотечного договору.

Разом з тим, згідно із ч. 3 ст.39 Закону України "Про іпотеку" суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Як роз'яснено у п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних відносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Отже, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна.

Вимагаючи звернення стягнення на предмет іпотеки позивач вказує, що розмір заборгованості відповідача становить 4 545.47 доларів США (36 318,31 гривень).

У той же час, судовим розглядом встановлено, що за іпотечним договором (п.35.5) вартість предмета іпотеки сторонами визначена в 183 290 гривень.

Отже, визначена сторонами вартість предмета іпотеки більш ніж у пять разів перевищує розмір заборгованості. Слід зазначити, що згідно договору купівлі продажу спірного будинку, укладеному у день укладення і договору іпотеки, житловий будинок придбано ОСОБА_2 за 222 200 гривень, з яких лише 50 000 гривень є кредитними коштами (а.с.34).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем сума заборгованості не є співмірною з вартістю предмета іпотеки. Крім того, спірна сума не завдасть збитків іпотекодержателю і ніяким чином не змінить обсяг його прав. У разі невиконання Боржником кредитних зобовязань у добровільному порядку, Кредитор не позбавлений можливості захистити свої права в іншій спосіб, зокрема, шляхом стягнення спірної суми заборгованості у судовому порядку.

Крім того, під час повторного розгляду справи апеляційним судом представником Банку надана ксерокопія додаткової угоди №-1 до кредитного договору№YAD0GK01270062 від 07.08.2007 року з якої вбачається, що сторони кредитного договору 18 серпня 2015 року дійшли згоди щодо погашення заборгованості до 18 серпня 2016 року. Заборгованість на час укладення додаткової угоди визначена у розмірі 8555,06 дол. США.

Також необхідно зазначити, що спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_2, і це обєктивно підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Ураховуючи конкретні обставини справи, застосування такого виду задоволення вимог іпотекодержателя як звернення стягнення на предмет іпотеки, суперечило б та не відповідало б таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Оскільки судова колегія відмовляє у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, то і позовні вимоги про виселення відповідачів із спірного будинку, які є похідними, задоволенню не підлягають.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лукінічни, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасувати, та у задоволенні цих вимог відмовити з інших підстав.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - Н.О. Міненкова

Судді - Т.П. Зазулинська

- ОСОБА_1