АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 643/8224/14-ц Головуючий суддя І інстанції Сиротников Р.Є.
Провадження № 22-ц/790/18/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.

Суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

05 червня 2014 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 борг за договором позики у розмірі еквівалентному 23532 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення та передбачену договором позики неустойку в сумі 730 000 грн. При цьому також просив визнати причини пропуску позивачем строку позовної давності за договором позики від 16 липня 2009 року поважними і захистити порушене відповідачами право позивача як кредитора.

В обґрунтування позивних вимог посилався на те, що 16 липня 2009 року між ОСОБА_8 та відповідачами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг 23120 доларів США з розстрочкою його повернення до 16 липня 2010 року.

Відповідачі повернули борг у розмірі 7110 дол. США, залишок боргу склав 16010 дол. США, які не повернуті до теперішнього часу.

Обовязок відповідачів по поверненню 16010 доларів США виконав ОСОБА_9, який 02.04.2011 року передав ОСОБА_8 635 200 гривень. Однак рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року про відмову у задоволення позову ОСОБА_9 до відповідачів по даній справі про стягнення боргу не було визнано, що до ОСОБА_9 перейшло право вимоги за вказаним договором позики, суд не визнав ОСОБА_9 новим кредитором за вказаним договором позики, що підтверджує залишення у ОСОБА_8 прав кредитора за цим договором. З огляду на те, що вказане рішення районного суду набрало законної сили на підставі відповідної ухвали Апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2013, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року вказані рішення суду першої та другої інстанції були залишені без змін, позивач просив суд вважати правову невизначеність з правами кредитора, яка тривала впродовж вказаного терміну поважною причиною пропуску передбаченою ст. 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю три роки і захистити його порушені права кредитора.

Проценти за користування коштами позивач розрахував відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ на суму 5 785 дол. США. Крім того, відповідно до ст.ст. 1050, 625 ЦК України, оскільки відповідачі порушили свої зобовязання вчасно повернути борг, позивач просив також стягнути з них три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, 16 010 доларів США, що за 1320 днів складає 1737 дол. США, а всього 23532 дол. США за курсом НБУ в гривнях на день ухвалення рішення суду. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів передбачену п. 4 договору позики неустойку у звязку з невиконанням ними своїх зобовязань по поверненню позики, у розмірі 730 000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності - ОСОБА_10, позов підтримала, та посилаючись на викладене, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник - адвокат ОСОБА_11 позов не визнали, заперечували проти його задоволення і пояснили в судовому засіданні, що дійсно 16 липня 2009 року між сторонами у справі було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 пояснила, що вона добросовісно виконувала свої зобовязання за договором позики, про що свідчать розписки, які були надані позивачем до матеріалів справи. Останній платіж нею здійснено 12.10.2010 року. Після чого їй стало відомо, що ще в вересні 2009 року, через 2 місяця після отримання від позивача позики, її квартира була продана ОСОБА_9 на підставі укладеного між сторонами у забезпечення виконання договору позики іпотечного договору. На теперішній час ОСОБА_8 засуджено за ст. 190 Кримінального Кодексу України, за злочин, який було їм скоєно відносно відповідачки, тому її вини в неповерненні позики немає.

Представник відповідача ОСОБА_11 в судовому засіданні також пояснила, що позов є необґрунтованим. Із заявлених позовних вимог вбачається, що позивач отримав від ОСОБА_9 гроші у рахунок погашення зобовязань за вищевказаним договором позики від 16 липня 2009 року, укладеного між сторонами по цій справі, у розмірі 635200 грн. Оскільки позивач не повернув зазначену суму ОСОБА_9, а тому у нього не виникло право вимоги повернення боргу від відповідачів.

Крім того, у звязку з тим, що квартира, яка була предметом іпотеки, була продана ОСОБА_9 відповідно до договору комісії з дозволу позивача ОСОБА_8, відсутня вина відповідача у невиконанні зобовязань за договором позики від 16 липня 2009 року. Крім того, представник відповідача зауважили, що позивач та його представники не надали доказів поважності пропуску трирічного строку позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4О в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі поставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення заявлених вимог, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права; неповне зясування судом обставин справи; суд безпідставно вважав доведеними заперечення відповідачів проти позову; суд порушив вимоги процесуального законодавства, що у підсумку призвело до неправильного вирішення справи. Вказав, що суд помилково послався на вирок районного суду про засудження ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 КК України, для звільнення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 від відповідальності за невиконання договору позики, оскільки вказаний вирок не набрав чинності.

У своїх запереченнях проти скарги ОСОБА_5 вважає висновки суду законними і обґрунтованими, на підставі чого просила скаргу відхилити і залишити рішення суду без змін. При цьому вказала, що відсутність боргових зобов?язань перед ОСОБА_3 підтверджується ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2013 року, де зазначено, що позику погашено повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та розглянутого судом позову, судова колегія вважає скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 на суму 23120 доларів США, з розстрочкою повернення боргу, які відповідач зобовязався повернути не пізніше 16 липня 2010 року в наступному порядку: не пізніше 16 серпня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 вересня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 жовтня 2009 року 510 доларів США; не п ізніше 16 листопада 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 грудня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 січня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 лютого 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 березня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 квітня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 травня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 червня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 липня 2010 року 17 510 доларів США. За п. 4 вказаного договору позики передбачено, що за прострочення повернення позики позичальник повинний сплатити на користь позивача неустойку у розмірі 2000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення.

На виконання порядку і умов договору та з метою погашення заборгованості за договором позики, відповідач ОСОБА_5 у строки, передбачені цим договором передавала кошти особисто позивачу ОСОБА_8

Із наданих позивачем розписок, копії яких долучені до справи, вбачається, що останній платіж був здійснений відповідачкою 12.10.2010 року. Вказані факти представником позивача не заперечувались під час розгляду справи.

В забезпечення виконання зобовязань за договором позики між сторонами був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого була належна відповідачам квартира АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд послався на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення по цій справі, 11 вересня 2009 року ОСОБА_9, який діяв із дозволу ОСОБА_3, продав предмет іпотеки - належну відповідачам квартиру АДРЕСА_2, при цьому ОСОБА_3 продовжував отримувати кошти від відповідачів, що звільняє їх від відповідальності за порушення зобовязання за договором позики.

Крім того, вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, який не набрав законної сили, позивач ОСОБА_3 був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ст. 190 ЦК України, де потерпілою була відповідач по цій справі ОСОБА_5

Суд також вказав, що строк дії договору позики закінчився 16 липня 2010 року, що є початком спливу передбаченої ст. 257 ЦК України трирічної позовної давності, останній платіж по поверненню боргу відповідачкою було здійснений 21 жовтня 2010 року. Суд не визнав поважними зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності, оскільки позивач не укладав договорів уступки права вимоги, а тому підстав для його поновлення немає. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що право на отримання боргу не порушено, оскільки як безспірно встановлено судом, позивач отримав від ОСОБА_9 635200 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Обгрунтовуючи своїх висновки районний суд також послався на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року по кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 КК України стосовно відповідача ОСОБА_5, який відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року набрав чинності після постановлення оскаржуваного по цій справі рішення районного суду.

Згідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вказаним вироком районного суду, що набув законної сили на підставі ухвали судової колегії з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року встановлені наступні обставини, що мають преюдиціальне значення по цій справі.

ОСОБА_3, діючи умисно, повторно, в період з серпня 2008 року по серпень 2010 року, як самостійно так і за попередньою змовою, в групі з ОСОБА_9, вчинив ряд злочинів, пов'язаних із заволодінням чужим майном шляхом шахрайства при наступних обставинах.

Так, ОСОБА_3, володіючи пізнаннями в області юриспруденції і економіки, оскільки здобув вищу юридичну і вищу економічну освіту, усвідомлюючи, що багато громадян і юридичні особи потребують готівкових грошових коштів, проте за різними підставами не мають можливості отримати кредити в банківських установах, при цьому не мають пізнань в області законодавства, регулюючого правовідносини, пов'язані з отриманням кредиту під заставу майна, не знайомі з процедурою нотаріального оформлення таких операцій, але готові з метою отримання позики надавати в заставу об'єкти рухомого і нерухомого майна, що мають значну вартість, у 2008 році вирішив зайнятися злочинною діяльністю, яка полягала в заволодінні об'єктами власності, що мали значну вартість, шляхом обману і зловживання довірою.

З цією метою, ОСОБА_3 розробив злочинну схему, згідно якої підшукувалися особи, які мали об'єкти власності великої вартості та бажали отримати готівку в позику.

Після цього, ОСОБА_3, за допомогою своїх довірених осіб, заздалегідь маючи намір на заволодіння об'єктами власності, переконував вищезгаданих підшуканих громадян у вигідності отримання позики під заставу об'єктів власності саме у нього, а коли останні, не здогадуючись про злочинні наміри ОСОБА_3, погоджувалися на його пропозицію, пропонував майбутнім позичальникам оформити їх правовідносини шляхом укладення договору позики, а так само договору іпотеки, при цьому, насправді, маючи намір шляхом приховування кількості і змісту підписуваних документів, в момент їх нотаріального оформлення отримати документ, який би надавав йому можливість розпоряджатися об'єктом іпотеки без необхідності отримання згоди іпотекодателя.

Таким чином, створювалися умови, які дозволяли ОСОБА_3 розпоряджатися об'єктами іпотеки, вартість яких значно перевищувала розмір позики, в будь-який зручний для нього момент, незалежно від дотримання або не дотримання позичальниками своїх зобов'язань перед ним.

У липні 2009 року ОСОБА_3, дізнавшись від ОСОБА_13, що мешканка м. Харкова ОСОБА_5, у якої в сумісній власності з її братом ОСОБА_4 є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 бажає взяти у позику грошові кошти у сумі 17000 дол. США і усвідомлюючи, що ринкова вартість даної квартири, що склалася на цей момент, значно перевищує вказану суму, запропонував ОСОБА_9 шляхом реалізації вищезгаданої, розробленої співучасниками злочинної схеми, заволодіти даною квартирою.

З цією метою ОСОБА_3 через ОСОБА_13 повідомив ОСОБА_5, що готовий на вигідних умовах дати в позику вищезгадану суму грошей під заставу її квартири, за умови укладення договорів позики і іпотеки, вказавши їй місце нотаріального посвідчення даних операцій, а саме приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_12 АДРЕСА_4.

16.07.2009 року близько 17-00 годин ОСОБА_5 і ОСОБА_4 прибули в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_12 АДРЕСА_4.

Цього ж дня, близько 20-00 години, з метою подальшої реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння майном ОСОБА_5 і ОСОБА_4, в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_12 прибули ОСОБА_3, який почав переконувати потерпілих в своїй чесності і вигідності отримання у нього позики на умовах передачі в заставу квартири, а так само ОСОБА_9, який став знаходиться поза видимістю ОСОБА_5 і ОСОБА_4, щоб приховати від останніх мету свого прибуття, а саме участі як комісіонера при оформленні договору комісії, про майбутнє укладення якого потерпілі не були обізнані.

16.07.2009 року між ОСОБА_3 з одного боку і ОСОБА_5, ОСОБА_4, які не здогадувалися про його злочинні наміри, з іншого боку, були укладені договір позики строком до 16.07.2010 року на суму 23120 доларів США, з яких ОСОБА_5 на руки отримала 17000 доларів США, а 6120 доларів США складали відсотки за користування позикою, і договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_5. При цьому ОСОБА_3, з метою подальшої реалізації сумісного з ОСОБА_9 злочинного наміру, посилаючись на передбачені договором іпотеки зобов'язання іпотекодателя, отримав від потерпілих технічний паспорт і інші документи, що встановлювали право на вищезгадану квартиру, після чого передав ОСОБА_5 гроші в сумі 17000 доларів США, що на той момент, згідно офіційного курсу НБУ складало 129728,7 гривень, роз'яснив їй порядок розрахунку за договором позики, зокрема про необхідність виплати відсотків за користування кредитом, які складали 510 доларів США в місяць, а так само завірив ОСОБА_5 в можливості погашення заборгованості і після закінчення терміну договору.

При цьому, приватний нотаріус ОСОБА_12, знаходячись в довірчих стосунках із ОСОБА_3 і ОСОБА_9, оскільки неодноразово надавала їм послуги із нотаріального оформлення договорів позики, іпотеки і комісії, і не здогадуючись про наявність у них злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном, і вважаючи, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ознайомлені ОСОБА_3 і ОСОБА_9 з умовами отримання позики, а так само із змістом договору комісії, не роз'яснила потерпілим умови вищезгаданих договорів, у зв'язку з чим останні, довіряючи ОСОБА_3 і приватному нотаріусові ОСОБА_12, будучи фізично і психологічно стомлені тривалим перебуванням в приміщенні нотаріальної контори, несвідомо підписали всі надані нотаріусом документи, зокрема підписавши під впливом обману договір комісії з ОСОБА_9, з фактом підписання і змістом якого ознайомлені не були. ОСОБА_9 підписав договір комісії вже після того, яка ОСОБА_5 і ОСОБА_4 залишили приміщення нотаріальної контори.

Таким чином, скориставшись недбалим відношенням до своїх обов'язків приватного нотаріуса ОСОБА_12, невисоким рівнем освіти ОСОБА_5 і ОСОБА_4, ступенем їх фізичної і психологічної втоми на момент оформлення оборудки, довірою з їх боку, ОСОБА_3 і ОСОБА_9 шляхом обману і зловживання довірою, отримали оформлений договір комісії, на підставі якого отримали можливість розпоряджатися вищезгаданою квартирою без відома і волі потерпілих.

Продовжуючи не здогадуватися про злочинний намір ОСОБА_3 заволодіти квартирою, що їй належить, ОСОБА_5, виконуючи умови договору позики від 16.07.2009 року, з серпня 2009 року почала сплачувати останньому гроші в рахунок погашення заборгованості, виплативши до грудня 2010 року гроші на загальну суму 7100 доларів США.

У вересні 2009 року ОСОБА_9, діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_3, не чекаючи виконання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 своїх зобов'язань в повному обсязі перед останнім, з метою реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння шляхом шахрайства квартирою потерпілих, в таємниці від останніх, звернувся із заявою від імені ОСОБА_4 в КП «Харківське міське БТІ», де отримав ОСОБА_12 про право власності на квартиру, розташовану за адресою: № 78 будинку № 4 по вул. Познанської в м. Харкові, необхідний для нотаріального оформлення оборудки по відчуженню об'єкту нерухомості. Після цього, ОСОБА_3 для фіктивної участі в уявній оборудці з придбання у ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_6 привернув свого батька ОСОБА_14, який не був обізнаний про злочинний характер його дій.

10.09.2009 року ОСОБА_3, продовжуючи реалізацію сумісного з ОСОБА_9 злочинного наміру, передав останньому технічний паспорт і інші документи, що встановлювали право на квартиру ОСОБА_5 і ОСОБА_4 для її відчуження в таємниці від потерпілих.

Цього ж дня, близько 19-55 годин, в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_15, по вул. Бакуліна, 4-А, виконуючи відведену йому в реалізації злочинної схеми роль, ОСОБА_9 не отримавши прямої згоди ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на продаж їх квартири, в таємниці від останніх, використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з потерпілими, уклав з ОСОБА_14, який не був обізнаний про протиправну спрямованість наміру ОСОБА_3 і ОСОБА_9, уявний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 внаслідок чого майно потерпілих вибуло з їх власності.

30.09.2009 року у КП «Харківське міськеБТІ» за ОСОБА_14 було зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: № 78 будинку № 4 по вул. Познанській у м. Харкові, ринкова вартість якої, згідно висновку будівельно-технічної експертизи №4848 від 25.07.2011 року на момент скоєння злочину складала 355 700 гривень.

Скоївши вищезгадані злочинні дії, ОСОБА_3 і ОСОБА_9 таким чином, шляхом шахрайства, обернули в свою користь належну ОСОБА_5 і ОСОБА_4 квартиру за адресою: № 78 будинку № 4 по вул. Познанській в м. Харкові, розпоряджатися якої могли шляхом контролю дій ОСОБА_14, який, не здогадуючись про протиправні дії ОСОБА_3 і довіряючи йому, виконував всі його вказівки.

При цьому ОСОБА_5, яка знаходилася в невіданні щодо факту відчуження квартири, що їй належить, продовжувала сплачувати ОСОБА_3 гроші за договором позики від 16.07.2009 року аж до січня 2011 року, коли припинила виплату, оскільки дізналася про те, що її квартира вже тривалий час як продана.

В результаті вищезгаданих злочинних дій ОСОБА_3 і Безпалого.О. потерпілим ОСОБА_5 і ОСОБА_4 була причинено матеріальну шкоду 355 700 гривень, що є особливо великим розміром.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За частиною 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, оскільки у даному випадку ОСОБА_3, як це встановлено чинним вироком районного суду, уклав з відповідачами вищевказаний договір позики на суму 17000 дол. США з метою протиправно заволодіти їх власністю, квартирою, то відповідно до вказаних норм ст.ст. 215, 228 ЦК України такий договір слід визнати нікчемним, що не породжує для позивача ніяких позитивних юридичних наслідків, вся належна йому виплачена сума за вказаним вироком суду конфіскується, тому колегія суддів не вбачає можливості додатково з передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України підстав, у світлі заборони про подвійну юридичну відповідальність ухвалювати з цього приводу ще одне рішення.

Виходячи з вищенаведеного, оскільки висновку районного суду стосовно дійсності договору позики не відповідають обставинам справи, районний суд всупереч вимогам п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України не зупинив провадження по цивільній справі до набрання чинності вироку районного суду стосовно кримінального з боку позивача характеру договору позики, внаслідок чого не зясував його нікчемний його зміст і помилився із застосуванням норм матеріального і процесуального права, то з передбачених п.п. 2-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав колегія суддів вважає за необхідне рішення районного суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: