Справа № 185/7676/14-ц
Провадження № 2/185/105/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому згідно уточнених позовних вимог просила встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2006 року до 15 вересня 2007 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю; визнати за позивачем та за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири; стягнути з відповідача вартість 1/2 частини автомобіля у сумі 38472,10 грн., залишити відповідачу вартість іншої частини автомобіля у сумі 38472,10 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 01 січня 2006 року проживала з відповідачем як чоловік та жінка однією родиною. Позивач в той період навчалася у Новомосковському кооперативному коледжі економіки та права, але кожної п'ятниці приїздила до своїх батьків у смт. Петропавлівка Дніпропетровської області, де проживала спільно з відповідачем. Вони жили як подружжя, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, відпочивали. 14 березня 2007 року вони з відповідачем придбали квартиру, яку було зареєстровано за відповідачем. Кошти на придбання квартири вони отримали в кредит, а також частину коштів надавали батьки позивача та відповідача. 15 вересня 2007 року позивач уклала шлюб з відповідачем. В період шлюбу вони придбали автомобіль НОМЕР_1 за рахунок кредитних коштів, які було сплачено банку у період шлюбу. 06 серпня 2014 року відповідач без згоди позивача зняв з обліку автомобіль та його було зареєстровано на ОСОБА_3 Ринкова вартість автомобіля складає 76494,20 грн. , тому позивач вважає що її частка становить 38472,10 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти задоволення позову. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що до реєстрації шлюбу сторони підтримували відносини, але не проживали спільно як чоловік та дружина. Спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки придбана за шість місяців до шлюбу за кредитні кошти, які надавались банком відповідачу. Зобов'язання по сплаті кредиту у відповідача виникло до реєстрації шлюбу та самостійно ним виконувалось. Спірний автомобіль відповідачем було продано у період перебування у шлюбі за 30000 грн., які було сплачено на погашення кредитів, які брав відповідач для забезпечення потреб сім'ї, а саме: на погашення кредиту за автомобіль та на погашення заборгованості по кредитній картці , яка використовувалась для потреб родини.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надавав.

Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Сторони з 15 вересня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року.

Як вбачається з довідки №548 від 29.10.2015р., позивач навчалася в Новомосковському кооперативному коледжі економіки та права ім.С.В. Литвиненка з 01 вересня 2004 року по 21 червня 2007 року /том №2, а.с.77/.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що знайома зі сторонами з 2003 року. Сторони зустрічалися, були парою з 2004 року, а з 2006 року почали проживати у цивільному шлюбі вдома у батьків позивача за адресою: АДРЕСА_4. Позивач готувала їм їжу, прала одяг. Проживали разом у вихідні дні та на період канікул, оскільки позивач навчалася, а відповідач працював. Зі слів позивача свідку відомо, що сторони планували купувати в кредит квартиру. За які кошти придбали квартиру не знає.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що протягом 2004-2007 років навчалася з позивачем у м.Новомосковську. У 2007 році сторони жили як дружина та чоловік в дні, коли позивач приїжджала після навчання на вихідні.

Суд критично оцінює пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині тверджень того, що сторони проживали саме як чоловік та дружина на вихідних, оскільки такі твердження зводяться до суб'єктивного сприйняття відносин сторін, а не є повідомленням про фактичні обставини, свідком яких вони були.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що доводиться позивачу рідною матір'ю. Її донька познайомилася з відповідачем у 2003 році, а зустрічатися почали з 2004 року. З 01 січня 2006 року та до весілля сторони проживали однією сім'єю у будинку батьків позивача за адресою: АДРЕСА_5. Відповідач перевіз одяг, ходив на роботу з цього дому. Позивач готувала їжу, прала одяг, на вихідних вони разом відпочивали. Вона давала щомісяця позивачу 500 грн. на сімейні потреби, а також давала кошти на ремонт квартири.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що доводиться позивачу рідним батьком. До шлюбу відповідач жив у них вдома разом з позивачем як одна сім'я. Донька готувала їжу, прала одяг. У 2007 році сторони придбали квартиру за кредитні кошти. Він з дружиною надавали щомісяця кошти доньці у сумі 500 грн.

Суд критично оцінює свідчення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки зазначені особи є близькими родичами позивача та зацікавлені у встановленні факту сумісного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки. Сам по собі факт спільного проживання сторін у період вихідних та канікул не свідчить про наявність прав та обов'язків подружжя і може встановлюватись судом лише у сукупності з іншими доказами. Натомість зазначені свідки стверджували, що сторони проживали саме як чоловік та дружина. Пояснення свідків у цій частині не є повідомленням про відомі їм обставини, а повідомленням про суб'єктивне сприйняття самими свідками відносин сторін.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що доводиться відповідачу матір'ю. У 2007 році вона з чоловіком придбали житло для сина за кредитні кошти, оскільки в наявності було лише 25000 грн. для першого внеску. Квартиру підшукував відповідач разом з чоловіком свідка, а поручителем за кредитним договором виступав ОСОБА_9, товариш її чоловіка. На момент придбання квартири сторони однією сім'єю не проживали, і не могли проживати, оскільки позивач навчалася. Спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. Їх не сприймали як сім'ю, оскільки не було спільного господарства, спільного проживання. У 2008 році вона дала сину 20000 грн. для погашення кредиту, проте згодом дізналися, що кошти син віддав батьку позивача для придбання автомобіля. Позивач у період шлюбу жодного дня не працювала, участі у придбанні квартири ні позивач, ні її батьки не приймали. На момент придбання квартири її син проживав разом зі своїми батьками. Протягом перебування сторін у шлюбі свідок зі своїм чоловіком надавала сину кошти для погашення заборгованості за кредитом. До весілля разом сторони не проживали, а лише зустрічалися та відпочивали. Після одруження спочатку сторони жили у батьків позивача, а коли зробили ремонт у квартирі, переїхали.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що він доводиться відповідачу рідним братом. До весілля сторін позивач навчалась, а відповідач жив зі своїми батьками. Вони лише зустрічались на вихідних. До весілля відповідач не жив у батьків позивача, оскільки жив у своїх батьків. Коли купували квартиру, перший внесок сплачував батько відповідача у сумі 25000 грн. В подальшому заборгованість за кредитом сплачував відповідач. Поручителем за кредитом був ОСОБА_9. Позивач на протязі шлюбу не працювала. Сплачувати кошти за кредитом відповідачу допомагали його батьки. Після смерті у 2008 році батька відповідача, продали автомобіль та дали кошти відповідачу для погашення кредиту за квартиру. В подальшому дізналися, що кредит за квартиру не погасили, а дали кошти на придбання автомобіля батькові позивача. У період шлюбу сторони також придбали автомобіль, який продали також у період шлюбу.

Оцінюючи пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 суд приймає до уваги, що вони є близькими родичами відповідача. Показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10 кардинально різняться з поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зокрема, щодо факту проживання відповідача у період з 01 січня 2006 року по вересень 2007 року у батьків позивача. Тому суд оцінює ці показання з урахуванням інших доказів.

Зокрема, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов за адресою: АДРЕСА_6, ОСОБА_2 проживав за вказаною адресою з грудня 2006 року по вересень 2007 року. Акт складено депутатом селищної ради у присутності свідків /том №2 а.с.16/. Підстав піддавати сумніву відомості, викладені в акті, у суду відсутні.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що є дружиною брата відповідача. Познайомилася з позивачем у 2005 році, вона зустрічалась з відповідачем. Разом сторони не проживали до одруження. На початку 2007 року відповідач почав шукати квартиру для подальшого придбання в кредит. Батьки відповідача давали 25000 грн. для сплати першого внеску за квартиру. Батьки позивача не надавали коштів для придбання автомобіля. Після придбання квартири відповідачем, сторони вирішили одружитися. У період шлюбу позивач не працювала, сім'ю забезпечував відповідач, також матеріальну допомогу надавали батьки відповідача. Після смерті у 2008 році батька відповідача, продали автомобіль та дали кошти відповідачу для погашення кредиту за квартиру у сумі 13000 грн. Проте, кредит за квартиру сторони не погасили, а віддали кошти на придбання автомобіля батькові позивача. У період перебування у шлюбі, відповідач часто брав кредити для забезпечення потреб сім'ї. Сторони домовилися продати автомобіль, який вони купували у період шлюбу, та за отримані кошти погасити кредити.

Суд приймає до уваги, що за повідомленням свідка ОСОБА_11 у неї з позивачем погані стосунки. Проте, пояснення зазначеного свідка не суперечать іншим доказам, які досліджені судом.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що у березні 2007 року на прохання відповідача та його батьків був поручителем при отриманні відповідачем кредиту на придбання квартири у сумі 13000 доларів США. Квартиру для придбання шукав та обирав відповідач та його батько. Борг за кредитом сплачував відповідач. Відповідач придбав квартиру тому, що йому ближче добиратися до роботи. Також він планував проживати в квартирі зі своєю майбутньою родиною. Про те, що відповідач збирається одружуватися, на момент придбання квартири він нічого не чув. Про намір сторін одружитися дізнався у липні 2007 року.

Підстави піддавати сумніву пояснення свідка ОСОБА_9 у суду відсутні.

Як визначено ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Згідно роз'яснень наданих у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено обставин, які свідчать про те, що у період з 01 січня 2006 року по 15 вересня 2007 року між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат тощо. Наявність певних відносин, періодичні зустрічі та спільний відпочинок не свідчать про проживання однією родиною як чоловіка та жінки, наявність у сторін взаємних прав та обов'язків подружжя.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю, суд враховує наступне.

Відповідно до кредитного договору № 014/125434/3186/74 від 06 березня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 13 000 доларів США зі сплатою 13,25% річних строком до 05 березня 2017 року в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". У забезпечення виконання зазначеного договору, між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, яку згідно договору купівлі-продажу від 14 березня 2007 року придбав ОСОБА_2 /том №1 а.с.12-14, 78-82/.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2007 року /том №2,а.с.55-56/.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Правила статті 74 СК України поширюються на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України залежить від встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, за відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01 січня 2006 року до 15 вересня 2007 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю та про визнання за нею права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги в частині стягнення 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 38472,10 грн. задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

17 серпня 2012 року ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «Деу Сенс», державний номер НОМЕР_2 /том №1, а.с.15/.

Відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що транспортний засіб було придбано у період перебування сторін у шлюбі, він вважається спільною сумісною власністю сторін.

На підставі довідки-рахунку серії ВІА від 06 серпня 2014 року спірний автомобіль було продано відповідачу ОСОБА_3 за 30000 грн. /том №2, а.с.76/.

Як визначено ч. 2,4 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Правомірність правочину щодо відчуження транспортного засобу позивачем не оспорювалася.

Як пояснив у судовому засіданні відповідач зазначені кошти ним було витрачено на погашення заборгованості за кредитними договорами, зобов'язання за якими виникли в період шлюбу та в інтересах сім'ї.

Твердження відповідача про спрямування коштів на погашання кредитних зобов'язань сім'ї підтверджуються письмовими доказами. Так, згідно виписки по рахунку НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_2, протягом 2013-2014р. з карткового рахунку знімалися кошти готівкою, здійснювалися покупки, а 07 липня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним рахунком, внесено 20000 грн. /том №1, а.с.49-54/

Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера КС "Союз Дніпро" 27 червня 2014 року сплатив 4441,20 грн. Зазначені кошти сплачено КС "Союз Дніпро" з метою погашення зобов'язання за кредитом від 26 липня 2012 року, який було отримано на придбання автомобіля /том №2, а.с.160,161/. Також відповідачем було надано квитанції від 07.07.2014р. та від 11.08.2014р. про поповнення рахунку за кредитом на загальну суму 6000 грн. Тобто, відповідачем, до розірвання шлюбу з позивачем, було внесено кошти на погашення кредитів, які бралися на потреби сім'ї, у сумі більше ніж вартість проданого автомобіля.

Доводи представника позивача стосовно того, що автомобіль продано 06 серпня 2014 року, а кошти сплачено раніше, суд не приймає. 01 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_3 довіреність на експлуатацію та розпорядження транспортним засобом /том №1, а.с.47/, тому суд вважає переконливим твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що кошти за автомобіль він отримав раніше дати реєстрації автомобіля за ОСОБА_3

Посилання позивача на ту обставину, що вартість автомобіля складає 76494,20 грн. суд не приймає. Так, у висновку автотоварознавчого дослідження №023/15 від 10 лютого 2015 року зазначено, що ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3 складає 76494,20 грн., проте вартість визначено станом на 10 лютого 2015 року, натомість автомобіль сторін відчужено 06 серпня 2014 року. Крім того, як зазначено у висновку огляд транспортного засобу при визначенні його вартості не проводився, вихідних даних спеціалісту не задано, вартість вказано без урахування пробігу, наявності пошкоджень та несправностей. Як зазначено у самому висновку, дослідження носить орієнтовний характер та зі слів замовника/том №2а.с. 2-5/. Також суд вважає, що позивачем не було доведено, що відповідач отримав за продаж автомобіля іншу суму коштів, ніж зазначено у довідці-рахунку, а наданий висновок щодо орієнтовної вартості автомобіля не може були доказом отримання відповідачем іншої суми коштів.

Враховуючи, що автомобіль відчужено у період шлюбу, правомірність угоди щодо відчуження транспортного засобу позивачем не оспорюється, а кошти від продажу автомобіля спрямовано на погашення кредитних зобов'язань, які виникли у період шлюбу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля у сумі 38472,10 грн. задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про поділ майна подружжя - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 23 червня 2016 року.

Суддя М. М. Перекопський