АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3632/16 Справа № 204/2993/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дубіжанська Т. О. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

за участю секретаря: Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Красногвардійський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та зняття її з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2010 року позивачка звернулася до суду з таким позовом, посилаючись на те, що у 2013 році у відповідачки виникли труднощі з оформленням деяких документів і їй в квартирі АДРЕСА_1 була потрібна тимчасова реєстрація, на яка вона дала згоду, але з самого початку реєстрації відповідачка у цій квартирі не проживала і не знаходилася, не сплачує комунальні послуги, а після того, як вирішила свої питання стосовно документів, виїхала з м. Дніпропетровська, томупозивачка просила суд визнати відповідачкутакою, що втратила право користування вказаною квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 вирішено питання про розподіл судових витрат по справі, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Визнаючи ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою суд виходив з того, що вана прописана у ній лише зі згоди одного власника ОСОБА_5 і з листопада 2013 року у квартирі не проживає, а позивачка згоди на її реєстрацію не надавала.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Суд взагалі належним чином не з'ясував характер і суть заявлених позивачкою вимог, норми права, якими вони регулюються; не зазначив, чи мали місце обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

З матеріалів справи вбачається, що за свідоцтвом про право власності на житло від 25.12.2006 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.12.2007 року спірна квартира на праві спільної часткової власності по 1/2 частині належала ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який з 12.07.1982 року був там зареєстрований, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, та згідно довідки про склад сім'ї від 22.04.2014 року за № 142 у цій квартирі зареєстровані ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

Як пояснили свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7, відповідачка після смерті ОСОБА_5 покинула квартиру, де залишилися її речі.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду пояснили, що оскільки позивачка зі своєю родиною поміняли на вхідних дверях замки, відповідачка дійсно не проживає у спірній квартирі з моменту коли помер ОСОБА_5, з яким при його житті вона вела господарство, але у кватирі залишилися її речі і вона не може ними користуватися, з приводу чого зверталася з заявою до міліції.

Яквидно з пояснень самої позивачки в судовому засіданні суду першої інстанції, відповідачка поселилася у квартиру у 2006 році і була там прописана за згодою ОСОБА_5, але останні два роки у в ній не проживає, на що посилалася і відповідачка, та з оглянутого в судовому засіданні апеляційного суду паспорту ОСОБА_4 вбачається, що вона була тимчасово прописана в спірній квартирі 19.06.2007 року та постійно - 19.08.2010 року, а позивачка пояснила, що проти її проживання вона офіційно не висловлювала своїх заперечень і до відповідних органів з таким питанням не зверталася.

Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (п. 9).

При вирішенні зазначеного спору слід виходити з того, що виниклі між сторонами правовідносини щодо користування спірним житлом повинні регулюватися не нормами житлового законодавства, на підставі якого були заявлені позовні вимоги, а цивільним законодавством, а саме: ст. 405 ЦК України, згідно з якою члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Між тим, зазначені обставини справи, роз'яснення Верховного Суду України та норми закону суд не врахував, залишив без належної правової оцінки пояснення відповідачки і свідків щодо поважності причин її відсутності у спірній квартирі, в їх спростування належних відповідних доказів в рішенні не навів, при цьому суд залишив без уваги, що дійсні обставини справи тривалого проживання відповідачки у квартирі з 2006 року до смерті ОСОБА_5 свідчать про фактичну згоду позивачки на проживання в ній відповідачки, а такий спір повинен вирішуватися згідно зі ст. 405 ЦК України, на підставі якої таких позовних вимог не заявлялося, та за змістом цієї норми закону при встановлених судом обставинах відсутні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки з часу її не проживання в спірній квартирі (листопад 2013 року) до пред'явлення до неї такого позову (квітень 2014 року) не пройшло одного року.

За таких обставин рішення суду, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. ст. 11, 309 ЦПК України про відмову в заявленому позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Красногвардійський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та зняття її з реєстраційного обліку.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: