Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено за безпідставністю.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в звязку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказує, що суд помилково застосував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові №6-130цс13 щодо застосування ст.ст. 364, 367 ЦК України, які не стосувалися спірних правовідносин, оскільки в даній справі позивачем ставиться питання не про виділ частки майна або набуття права власності, а про підтвердження раніше набутого права власності, у відповідності до ст. 392 ЦК України.

Обставини, що мають значення для цієї справи, а саме що мало місце самочинне будівництво спірного житлового будинку, які суд вважав встановленими є недоведеними.

Вважає, що розбіжність на кілька сантиметрів в ширині та довжині спірного будинку, вказаних в технічному паспорті, зробленому ФОП ОСОБА_4, в порівнянні із технічним паспортом БТІ 2008 року виникла внаслідок утеплення відповідачкою стін будинку.

Відповідно до п. 3.4.5. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 р. №8146, улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів при будівництві будинків садибного типу будівництва не відносяться до самовільного будівництва.

Тож сама по собі відмінність на кілька сантиметрів довжини та ширини при безспірному факті проведення ремонту, і наявності одного віконного отвору у ванній кімнаті без встановлення зазначених у ч.1 ст. 376 ЦК України обставин не свідчить про самочинне будівництво.

Щодо мансардного поверху, то хоч він і не значиться в технічному паспорті Рівненського ОБТІ станом на 2007 рік, однак факт його наявності із часу спорудження житлового будинку, ніким не заперечувався та фактично був визнаним в судовому засіданні, що підтверджується звукозаписом судового засідання.

Крім того, за технічним паспортом Рівненського ОБТІ у будинку була наявною сходова клітка, що також підтверджує наявність мансардного поверху.

Звертає увагу, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" від 12 лютого 2015 року №191-VІІІ було викладено в новій редакції статтю 152 Житлового кодексу УРСР, відповідно до якої виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання.

Також, безпідставними є посилання суду першої інстанції на п.7 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. №7, в якому йдеться про наслідки здійснення самочинного будівництва спадкодавцем, однак в даній справі сторона відповідача доводила, що це зроблено після смерті спадкодавця.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідачка та її представник покликаються на те, що будинок, що належав батькам був самочинно нею реконструйований після смерті матері, до нього був добудований мансардний поверх, більшість конструкцій замінено, після чого практично виготовлено нову річ, яка не є тотожною старенькій хаті. Реконструйований та добудований будинок не належав на праві власності спадкодавцеві, а тому право власності на нього не перейшло до спадкоємців. Факт самочинного будівництва доведений копією технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого ФОП ОСОБА_4

Звертають увагу суду на те що, позивачем в позові не зазначено необхідних для визнання права власності відомостей, зокрема, не вказано: правового режиму земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку; коли було завершено будівництво будинку спадкодавцем; чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку вимог державних, протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на майно у встановленому законом порядку. Вважають, що через відсутність обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину відсутні підстави для визнання за ним права власності. Просять рішення суду першої інстанції залишити в силі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача свою апеляційну скаргу підтримав і просить її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнали та підтримали свої письмові заперечення. Просять її відхилити. Відповідачка пояснила, що батьки за життя побудували своїм дітям хати, в т.ч. і позивачу. Вона ж проживала з батьками, їх обох доглянула до смерті, а тому спірне будинковолодіння належить їй і ніхто з братів права на нього не має.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було здійснено самочинне будівництво, тобто проведено самовільну реконструкцію спірного будинку з надбудовою мансардного поверху, що призвело до збільшення житлової площі будинку, а тому на нього не може бути визнано право власності.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Встановлено, що батьки сторін, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з 24.04.1954 року перебували у шлюбі, в період якого, у 1970 році, побудовали житловий будинок №15 по вулиці Незалежна в с. Порубка Дубровицькою району Рівненської області, що підтверджується рішеннями Дубровицького районного суду Рівненської області від 24.09.2015року та Апеляційного суду Рівненської області від 1.12.2015року, постановленими у справі між цими ж сторонами у спорі про встановлення родинних відносин, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та відмови від спадщини, усунення від права на спадкування.(а.с.12-17).

ОСОБА_7 помер 23.06.2002 року.

Після його смерті, 19.02.2008року нотаріусом видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину, яке рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 1.12.2015 року в частині права власності відповідачки на 3/4 частки будинку по вул. Незалежна, 15 в с. Порубка Дубровицького району Рівненської області визнано недійсним та скасовано. Цим же рішенням скасована і державна реєстрація права власності, здійснена 17 квітня 2008 року КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" за ОСОБА_3 на 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вулиці Незалежна, 15 в с. Порубка Дубровицького району Рівненської області.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7 співвласниками спірного житлового будинку були: дочка ОСОБА_3, якій належала 1/4 частина будинку (відповідно до свідоцтва про право на спадщину) та дружина ОСОБА_8, якій належало 3/4 частини будинку(право власності на який у встановленому порядку не оформила).

Обставини набуття батьками сторін за життя права власності на спірне будинковолодіння встановлені рішеннями Дубровицького районного суду Рівненської області від 24.09.2015року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 1.12.2015року, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, у даній справі вони, не встановлюються. Покликання відповідачки та її представника щодо необхідності зясування судом необхідних для визнання права власності відомостей про обєкт нерухомості, зазначених у п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» є безпідставними.

28 березня 2015 року ОСОБА_8 померла, яка за життя заповіт не посвідчувала.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 є позивач та відповідачка, а також їх рідний брат ОСОБА_1, який 22 вересня 2015 року подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на користь позивача ОСОБА_1

5 травня 2015 року у встановлений законом строк позивач подав в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері.

ОСОБА_3 також прийняла спадщину після смерті матері, оскільки згідно довідки виконкому Колківської сільської ради від 27.04.2015 року № 803 постійно проживала із спадкодавцем на день її смерті.

За наведеного, після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на ? частини спірного будинковолодіння, яку у встановленому законом порядку успадкували: ОСОБА_1 (? частину) та ОСОБА_3 (1/4 частину).

Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю у ОСОБА_8 правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що підтверджується довідкою Дубровицької районної державної нотаріальної контори №02-14/171 від 26.03.2016року.(а.с.43)

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За встановлених обставин, позивач позбавлений можливості у встановленому законом порядку отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8

Крім цього, відповідачка заперечує належність спадкодавиці на праві власності частини спірного будинковолодіння, а тому його порушене право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на частину спадкового майна, яке залишилось після смерті матері.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації 9.10.2007року будинковолодіння №15 по вулиці Незалежна в с. Порубка Дубровицького району складається із: житлового будинку А-1, до якого входять 4 кімнати, 2 коридори, сходова клітка, кухня, ванна, комора;літньої кухні "Б"; сараю "В"; сараю "в1"; гаража "Г"; колодязя "К"; воріт "№1"; огорожі "№2"; веранди "б1".(а.с.27,28)

Остання інвентаризація спадкового будинку проводилась 16.01.2008року.

Як вбачається із технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого на замовлення відповідачки фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 станом на 2.02.2016 року на ім'я ОСОБА_3, загальна площа першого поверху становить 94,0 кв.м., житлова 39,8 кв.м., допоміжна 54,2 кв.м., самовільно збудована або переобладнана 45,7 кв.м.(а.с.88-91).

Згідно повідомлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 №1460 від 8.07.2016 року на адвокатський запит №9 від 4.07.2016 року, нею 2.02.2016 року було виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по вулиці Незалежна, 15. в с. Порубка Дубровицького району Рівненської області. При проведенні інвентаризації та після ознайомлення з технічним паспортом виготовленим "Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради" станом на 16.01.2008 року встановлено, що в даному житловому будинку, проведена реконструкція з надбудовою мансардного поверху, реконструкція літньої кухні літ. "Б-1", веранди літ. "б 1", будівництво сараю літ. "Д-1", що проведено без належно оформлених дозволів. Співставивши дані технічного паспорту від 16.01.2008 року в технічному паспорті від 2.02.2016 року на плані першого поверху, було проставлено відповідні штампи, а саме самовільно проведена реконструкція: "1-1"- коридор площею 6,9 кв.м., "1-5" - житлова кімната площею 11,1 кв.м., "1-6" - сходова клітка площею 3,4 кв.м., "1-7" - кухня площею 7,2 кв.м., "1-8" - ванна площею 4,5 кв.м., "1-9" коридор площею 5,3 кв.м.. "1-10" - комора площею 7,3 м.кв., загальною площею 45,7 кв.м, рік проведення реконструкції зазначений поточний.

Крім того, порівнюючи технічний паспорт, виготовлений станом на 16.01.2008 року, нею було зафіксовано влаштування віконного прорізу у зовнішній капітальній стіні ванної кімнати "1-8" та розширення віконного прорізу зовнішньої капітальної стіни коридору "1-9", що також вказує на проведення самочинної реконструкції житлового будинку. Також вказує, що у даних технічного паспорту виданого КП "РОБІТ Рівненської області" станом на 16.01.2008 року не було зазначено наявність мансардного поверху, тому на плані мансардного поверху було проставлено відповідні штампи, а саме самовільно проведене будівництво: "1-11" - сходова клітка площею 2,2 кв.м., "1-12"- коридор площею 11,9 кв.м., "1-13"- житлова кімната площею 11,5 кв.м., "І" - вітальня площею 11,2 кв.м., загальною площею 36,8 кв.м., рік будівництва також поточний (а.с.108).

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох вищезазначених ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

В розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма ч.1 ст.376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.6 своєї Постанови № 6 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 довжина будинку становить 14,7 м, ширина - 8,05 м, а згідно технічного паспорта Рівненського ОБТІ станом на 2007 рік вказані розміри становили 14,6 м та 7,98 м відповідно, що цілком узгоджується з твердженням позивача про те, що вказана незначна розбіжність в розмірах зовнішніх стін будинку виникла в наслідок утеплення відповідачкою стін спірного будинку.

Факт проведення утеплення будинку ОСОБА_3 не заперечується.

Згідно п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, не належать до самочинного будівництва збільшення або зменшення житлової або допоміжної площі за рахунок демонтування або влаштування перегородок (без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок), комор, утеплення і оздоблення стін.

Крім того, порівнюючи технічні паспорти спірного житлового будинку, виготовлені станом на 2007 рік та на 2016 рік судом встановлено, що планування та кількість приміщень першого поверху будинку не змінились.

Відповідно до п. 3.4.5 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів при будівництві будинків садибного типу будівництва не відносяться до самовільного будівництва.

У відповідності до ст. 152 ЖК УРСР із змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" від 12 лютого 2015 року №191-VІІІ, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні

системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується.

Покликання відповідачки на те, що нею після смерті матері здійснено самочинну реконструкцію будинку не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до закону спадкоємці не набувають право власності на самочинно збудоване майно спадкодавцями, а здійснення таких дій за життя ОСОБА_8 не встановлено.

За таких обставин, ОСОБА_1 після смерті матері у встановлений законом, строк прийняв спадщину, яка належить йому з часу її відкриття, а здійснення ОСОБА_3 утеплення спадкового будинку, ремонту у ньому, улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів тощо не може позбавити позивача його законного права на спадкове майно, а тому захист його порушеного права шляхом визнання права власності на ідеальну частку спірного будинку не суперечить вимогам закону.

Разом з тим, за позивачем не може бути визнано право власності на частину сараю літ. "Д-1", якого на час відкриття спадщини не існувало та будівництво якого було проведено без належно оформлених дозволів.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на п.7 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7, в якому йдеться про наслідки здійснення самочинного будівництва спадкодавцем є безпідставними, оскільки в даному випадку самочинна реконструкція мансардного поверху була проведена не спадкодавцем, а одним із спадкоємців вже після відкриття спадщини.

Також, помилково було застосовано місцевим судом до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові №6-130цс13 щодо застосування ст.ст. 364, 367 ЦК України, так як вказані правові норми регулюють порядок поділу у натурі частки у спільній частковій власності, а позивач звернувся в суд з позовом про визнання за ним право власності на ідеальну частку в спадковому майні, яке заперечується відповідачкою.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір при подачі апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325 ЦПК України, ст.392, ч.5 ст. 1268 ЦК України, ст. 152 ЖК УРСР, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_8, яка померла 28.03.2015року право особистої приватної власності на ? (одну другу) частину будинковолодіння, що розташоване по вул. Незалежна, 15 в с. Порубка Дубровицького району Рівненської області та складається з житлового будинку "А-1", літньої кухні "Б", сараю "В", сараю "в1", гаража "Г", колодязя "К", воріт "№1", огорожі "№2", веранди "б1".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_10

ОСОБА_11