233 № 233/2895/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Мазепа Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів громадянського стану міжрайонного управління юстиції в м. Костянтинівці Донецької області про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, ОСОБА_1 просить встановити факт смерті ОСОБА_2, посилаючись на те, що 31 жовтня 2015 року в м. Донецьку Донецької області помер її чоловік ОСОБА_2.

У звязку з тим, що лікарське свідоцтво про смерть було видане органом, розташованим на тимчасово неконтрольованій території України, у неї відсутня можливість зареєструвати факт смерті чоловіка в органах реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті потрібно їй для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу свідоцтва про смерть та в подальшому для оформлення допомоги на поховання та пенсії по втраті годувальника.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, в заяві про встановлення факту просила розглянути справу за її відсутності.

Представник заінтересованої особи Відділ державної реєстрації актів громадянського стану міжрайонного управління юстиції в м. Костянтинівці Донецької області, у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4).

Заявником у даній справі є громадянка України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії ВК535812, виданим 10 вересня 2010 року Червоногвардійським РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.3-4).

Заявник ОСОБА_1 з 26 липня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-НО № 145681 від 26.07.2008 року (а.с.6).

За твердженням заявника, 31 жовтня 2015 року в Україні у м. Донецьку Донецької області помер її чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підтвердження даного факту заявником суду надані:

- копія лікарського свідоцтва про смерть № 3704 від 01 грудня 2015 року (а.с.8-9);

- копія паспорту громадянина України на імя ОСОБА_2 (а.с.10-11);

- копія договору № 4863/4970 від 06.11.2015 року про організацію та проведення поховання ОСОБА_2 (а.с.13-14);

- фототаблиця із зображенням могили ОСОБА_2 (а.с.15).

- копія посвідчення № 4970 про поховання ОСОБА_2 (а.с.16);

Даючи оцінку допустимості такого доказу, як лікарське свідоцтва про смерть ОСОБА_3 як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті ОСОБА_2 для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_4 суд, як виняток, приймає до уваги надане лікарське свідоцтво про смерть № 3704 від 01.12.2015 року та оцінює його в сукупності з фототаблицею могили ОСОБА_2, договором про організацію та проведення поховання ОСОБА_2, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2 31 жовтня 2015 року у м. Донецьку Донецької області Україна, що надасть можливість отримати заявником видане державним органом України свідоцтво про смерть чоловіка.

За таких обставин, заяву ОСОБА_4 слід задовольнити.

Керуючись ст.257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, померлого 31 жовтня 2015 року у м. Донецьку Донецької області Україна.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш