УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Новоайдарської районної військово-цивільної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Новоайдарської районної військово-цивільної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила:

- розірвати шлюб між нею та ОСОБА_5;

- визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме залишити його проживати разом з нею;

- стягнути з відповідача аліменти на сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилалася на те, що 23 липня 2006 року вона з відповідачем уклала шлюб, який був зареєстрований у виконкомі Щастинської міської ради, та від якого вони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказала, що протягом останнього року їх сімейне життя суттєво погіршилося та призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, у зв'язку з чим вважала збереження сім'ї неможливим.

Також ОСОБА_5 зазначала, що вона як мати відповідальна за свою дитину і спроможна забезпечити її всім необхідним, працює, своєчасно отримує заробітну плату, дитина відвідує дошкільний заклад, облікований в медичних установах, вона постійно слідкує за станом здоров'я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, проте оскільки відповідач неодноразово висловлювався погрозами на її адресу, що забере дитину до себе, вважала за необхідне визначити місце проживання дитини з нею.

Посилаючись на те, що проживання дитини одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов'язку її виховувати, а вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов'язків щодо їх дитини, просила задовольнити позовні вимоги.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання ОСОБА_7 за місцем його реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1, на обґрунтування якого зазначив, що їх спільне з дружиною у шлюбі сімейне життя не викликало нарікань, проте протягом останнього року відповідачка почала вести аморальний спосіб життя, а в подальшому забрала речі та переїхала на орендовану квартиру разом з дитиною.

Посилаючись на те, що відповідачка лише за останні два місяця двічі змінила тимчасове місце проживання, перестала водити дитину до дитячого садочку та веде аморальний спосіб життя, ОСОБА_5 просив задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 листопада 2015 року позови ОСОБА_5 та ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 23 липня 2006 року виконкомом Щастинської міської ради Жовтневого району м. Луганська, актовий запис № 39.

Встановлено місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері - ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_5 аліменти на сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 жовтня 2015 року, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено за необґрунтованістю.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року змінено та скасовано в частині встановлення місця проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем проживання матері - ОСОБА_5, а саме за адресою: АДРЕСА_2, і в цій частині ухвалено нове рішення, яким встановлено місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем проживання матері - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

За приписами ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

За умовами ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первинний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що сторони мають рівні можливості, обоє мають постійну роботу, стабільний заробіток та належні умови для виховання та розвитку дитини, керувався принципами Декларації прав дитини та Конвенцією про права дитини та, врахувавши, що малолітній ОСОБА_7 після фактичного припинення батьками шлюбних відносин проживав разом з матір'ю, яка за ним доглядала, виховувала, забезпечувала його духовний і моральний розвиток, у зв'язку із чим дійшов висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з матір'ю ОСОБА_5, оскільки дитина в такому віці потребує більше материнської опіки та догляду.

Враховуючи матеріальне становище позивача та відповідача, потреби дитини у матеріальному забезпеченні, а також те, що місце проживання малолітньої дитини визначено з матір'ю, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за первинним позовом аліментів на дитину у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині встановлення місця проживання ОСОБА_7 за місцем проживання матері - ОСОБА_5, а саме за адресою: АДРЕСА_2, і ухвалюючи в цій частині нове рішення та встановлюючи місце проживання малолітнього ОСОБА_7 за місцем проживання матері - ОСОБА_5, врахував акти обстеження умов його проживання за місцем проживання позивача та відповідача від 17 лютого 2016 року, надані службою у справах дітей Новоайдарської районної військово-цивільної адміністрації, характеристики сторін з місця роботи, а також відсутність у обох сторін власного житла, у зв'язку із чим дійшов висновку, що батьки малолітнього ОСОБА_7 мають стабільне матеріальне забезпечення і кожен із них несе витрати по утриманню та вихованню дитини та в рівній мірі проявляють піклування та турботу до нього.

Врахувавши усі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини шостий Принцип, та встановивши відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітнього сина з його матір'ю, апеляційний суд вмотивовано не погодився з висновком служби у справах дітей Новоайдарської районної військово-цивільної адміністрації від 18 лютого 2016 року № 15/491 в частині визначення місця проживання дитини з батьком та дійшов обґрунтованого висновку, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_7 слід визначити місце проживання його матері - ОСОБА_5

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

Т.О. Писана