Справа № 162/279/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В.Д.
Провадження № 22-ц/773/946/16 Категорія: 50 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судових засідань ОСОБА_1,

з участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 26 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 26 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Ухвалено починаючи з 07 квітня 2016 року, стягувати з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у сумі по 350 гривень на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення про стягнення місячного розміру аліментів допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить дане рішення, в частині визначеної судом суми стягуваних аліментів, змінити та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надається матеріальна допомога на утримання малолітніх дітей, які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.

Зазначені висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи і нормах матеріального права.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин, вбачається, що неповнолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 проживають з матірю ОСОБА_3 та фактично перебувають на її утриманні. ОСОБА_2 є батьком неповнолітніх доньок, що підтверджується свідоцтвами про народження (а. с. 5-7).

Статтею 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Добровільно матеріальної допомоги відповідач не надає. Між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які необхідні для утримання дітей. Отже, суд прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача коштів на утримання неповнолітніх доньок.

Згідно зі ст. 184 СК, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, суд врахував те, що відповідач є працездатним та спроможний за станом свого здоровя утримувати дітей. Також судом правильно визначено спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі з врахуванням нестабільних заробітків відповідача, який немає постійного місця роботи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини права на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Доводи відповідача про те, що він не може сплачувати по 350 грн. щомісячно на кожну дитину, оскільки є безробітним не заслуговують на увагу, оскільки дана обставина не звільняє його від обовязку утримувати неповнолітніх дітей, батьком яких він є. Крім того, ОСОБА_2 не позбавлений можливості працевлаштуватися.

В суді апеляційної встановлено, що ОСОБА_3І не працює, а її доходи складаються із соціальної допомоги на утримання дітей.

Поданий відповідачем консультативний висновок спеціаліста з встановленим останньому діагнозом «гіперметропія» не свідчить про непрацездатність відповідача та неможливість у звязку з встановленим йому діагнозом працевлаштуватись.

Покликання апелянта на неналежну поведінку позивача, зловживання спиртними напоями та використання коштів у своїх інтересах, за доведеності належними та допустимими доказами може слугувати підставою для позбавлення ОСОБА_3, батьківських прав, відібрання дітей та як наслідок відсутність підстав для стягнення аліментів. На час розгляду даної цивільної справи такі докази відсутні та не мають правового значення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітній дітей в першу чергу покликане захистити інтереси дітей та забезпечити їм належні умови життя.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вищенаведеним нормам, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів, крім того він не зміг ствердно сказати, який розмір на його думку підлягає стягненню.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимогах.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити, а рішення Любешівського районного суду Волинської області від 26 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: