У х в а л а

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором від 30 грудня 2013 року, унаслідок чого у останнього перед банком виникла заборгованість, розмір якої станом на 19 січня

2015 року складає 46 473 грн 34 коп.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 5 травня 2015року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року, позов ПАТ «ВБР» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 30 грудня 2013 року № IKCASHSTG.209750.002 у розмірі 46 473 грн 34 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року скасувати і передати справу на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з вини відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню на користь банку.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Судом установлено, що 30 грудня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IKCASHSTG.209750.002, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 35 170 грн строком до

29 грудня 2016 року зі сплатою 0,001% річних та щомісячної комісії на надання кредитних ресурсів у розмірі 3% від суми кредиту за договором.

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Разом із тим відповідно до п. 3.1.11 кредитного договору, банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його використання, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк користування кредитними коштами,

у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що повідомлення банку про наявність заборгованості за кредитним договором станом на

8 травня 2014 року та необхідність сплатити таку заборгованості протягом семи днів з дня отримання цього повідомлення не отримував, а відтак строк виконання основного зобов'язання не настав й, відповідно, розмір заборгованості за кредитним договором розраховано позивачем неправильно.

Матеріали справи містять копію повідомлення ПАТ «ВБР» від 8 травня 2014 року, вих. № р. 12/211 (а. с. 14), а також копію конверта, в якому таке повідомлення надсилалось ОСОБА_3 (а. с. 15 і зворот), та копію зворотного повідомлення (а. с. 16 і зворот), з яких убачається, що повідомлення адресатом не отримано, а було повернуто ПАТ «ВБР» за закінченням строку зберігання.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог

ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів та заперечень відповідача належним чином не перевірили, зазначаючи про отримання відповідачем повідомлення банку про необхідність сплатити наявну заборгованість у семиденний термін, а в разі несплати - погасити достроково всю заборгованість за кредитом, не навели на підтвердження цього належних доказів, не містять таких доказів і матеріали справи, зокрема щодо отримання такого повідомлення відповідачем, унаслідок чого не встановили дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають із кредитного договору; не дослідили наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором кредиту, не з'ясували період нарахування заборгованості та всі її складові й не звернули уваги на те, що передбачене законом право банку на дострокове повернення суми кредиту залежить від наявності відповідних обставин, не перевірили наявність таких обставин та, відповідно, не визначилися з обґрунтованістю загальної суми боргу й обсягом відповідальності відповідача.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, з урахуванням заперечень відповідача щодо розміру заборгованості за кредитним договором не роз'яснили йому право на звернення до суду із клопотанням про призначення відповідної економічної експертизи, що свідчить про те, що висновки судів на порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи, що суди першої й апеляційної інстанцій належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 5 травня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 липня

2015 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік