Справа № 463/2747/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/1408/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М.. ОСОБА_2,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника ОСОБА_3- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: Львівська міська рада, Відділ Держгеокадастру у м.Львові Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 30 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: Львівська міська рада, Відділ Держгеокадастру у м.Львові Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5 ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Апелянт зазначає, що при вирішення справи судом першої інстанції всупереч ст. 61 ЦПК України не було врахованого ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.11.2011 року, яким встановлено, що мешканці будинку №4. в тому числі й позивачі, є співвласниками приміщень загального користування та земельної ділянки, яка надана в користування рішенням Львівської міської ради. На даний час межа земельної ділянки відповідача не відповідає реальній, котра була винесена в натуру та закріплена попередніми землевласниками. Крім того, на земельній ділянці відповідачка збудувала багатоповерховий будинок та в процесі будівництва демонтував існуючу огорожу та звела нову, проте Личаківська районна адміністрація ЛМР не приймала розпорядження та не давала відповідачу дозвіл на облаштування огорожі. Відтак, дані обставини свідчать про протиправність дій відповідача щодо демонтажу існуючої огорожі, порушення існуючих меж земельної ділянки, самовільним захопленням частини земельної ділянки та самочинне зведення огорожі всупереч вимогам закону та без жодного дозвільного документа. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вищезазначених вимог закону дотримався.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно з ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ст.188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому, як вбачається з роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.5 Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії свідоцтва про право власності на квартиру від 23.10.1998 року №Л12341 (а.с.8), квартира №2, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Довбуша,4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7. ОСОБА_5, ОСОБА_8Г, ОСОБА_9, а на належну ОСОБА_10 1/5 частину вказаної квартири видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно з вказаним свідоцтвом до квартири також належить комора в підвалі 23,9 кв.м та сарай 25 кв.м.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 19.08.2015 року ОСОБА_11 є власником житлового будинку, загальною площею 232,6 кв.м., який знаходиться за адресою: м.Львів. вул.Барвінських, будинок, 3а а також земельної ділянки, площею 0,0291, кадастровий номер :01:003:0033, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса вул. Барвінських,3а), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.08.2014 року.

Відповідно до пп. 2.4, 4.4 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, яке було чинним на час набуття позивачем права власності на квартиру №2 на вул.Довбуша, 4 у м.Львові, межі земельних ділянок прибудинкових територій встановлюються за проектами відведення цих ділянок відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації, а право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру №2 на вул.Довбуша, 4 у м.Львові від 23.10.1998 року №Л12341 в такому відсутнє право позивача на користування прибудинковою територією, який її розмір та чи є вона взагалі.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих №423 від 29.03.1954 року встановлено його право власності на прибудинкову територію будинку №4 на вул. Довбуша у м. Львові є безпідставними, оскільки як вбачається з копії рішення Виконкомом Львівської міської Ради депутатів трудящих вказану земельну ділянку площею 2100 кв.м залишено в користуванні будинкоуправління №60 Сталінського району по вул. Довбуша, 4, а не передано мешканця будинку у власність чи користування. Крім того, вказане рішення Виконкому прийняте у 1954 році, в той час як право власності на квартиру №2 на вул. Довбуша, 4 у м. Львові ОСОБА_5 набув лише у 1998 році.

Також, судом першої інстанції вірно не взято до уваги доводи позивача про те, що факт перебування земельної ділянки (прибудинкової території), закріпленої за будинком №4 по вул. Довбуша у м. Львові, у власності співвласників будинку, в тому числі і його власності, є встановлений Постановою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2011 року, і відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає повторному доказуванню в суді, оскільки, як вбачається із змісту вкаазної постанови суду право власності на прибудинкову території будинку №4 на вул. Довбуша у м. Львові не було предметом розгляду у вказаній справі, а про наявність у всіх мешканців будинку №4 по вул. Довбуша права володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, судом зазначено лише в контексті необхідності їхньої згоди на виділення частини будинковолодіння.

Так, як вбачається з копії постанови Личаківського районного суду м.Львова від 28.12.2011 року (а.с.131-137), залишеної без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2014 року (а.с.138-142), Вищого адміністративного суду України від 16.10.2014 року (а.с.143-146) та Верховного Суду України від 09.06.2015 року (а.с.147-149), в судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №423 від 29.03.1954 року земельну ділянку площею 2100,0 м. кв. було надано в користування будинкоуправління № 60 Сталінського району для обслуговування будинку № 4 по вул. Довбуша в м. Львові. Спірна земельна ділянка у користування мешканцям будинку не передавалася і право користування нею після приватизації квартир у будинку у власників квартир не виникає автоматично.

Одночасно, на час прийняття оспорюваних ухвал Львівською міською радою діяла норма закону, зокрема ч.2 ст.42 ЗК України, якою передбачено, що у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Відтак судом безперечно встановлено, що оскільки співвласниками житлового будинку № 4 по вул. Довбуша в м. Львові обєднання власників багатоквартирного житлового будинку не створювалося, тому земельна ділянка площею 2100 м. кв. не перебуває у користуванні позивачів, а є власністю територіальної громади м. Львова та перебуває у комунальній власності.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі N 6-137цс14, за змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Як вбачається з листів Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівській області від 30.11.2015 року за №124/14-15-ПІ (а.с.151) та від 31.07.2015 року за №М-2686/0-2365/6-15 (а.с.152) відповідно до державної статистичної звітності, інформація про наявність зареєстрованого державного акту на право власності на земельну ділянку на вул.Довбуша, 4 у м.Львові відсутня, а земельна ділянка на вул.Барвінських, 1-а, 3 у м.Львові (згідно з представленим планом земельної ділянки) від т.Б до т.В межує із землями м.Львова, що не надані у власність або користування (згідно зі списком землекористувачів та землевласників Личаківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова»).

Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час межа земельної ділянки відповідача не відповідає реальній, котра була винесена в натуру та закріплена попередніми землевласниками не ґрунтуються на матеріалах справ, оскільки позивач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не представив суду жодних допустимих та належних доказів на підтвердження факту зміни меж земельної ділянки, а також доказів наявності у нього права власності на земельну ділянку, у користуванні якою йому нібито чиняться перешкоди.

Що стосується посилання апелянта на те, що дій відповідача щодо демонтажу існуючої огорожі, самовільним захопленням частини земельної ділянки та самочинне зведення огорожі суперечать вимогам закону та здійснені без жодного дозвільного документа, то колегія суддів вважає, що такі спростовані належними, допустимими та достатніми доказами та такі були вірно відхилені судом першої інстанції.

Враховуючи наведене апеляційну скаргу слід відхилити як безпідставну, рішення ж суду як таке, що відповідає обставинам справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити. .

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_2