Справа № 450/3527/14 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/3830/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.,

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю позивачки ОСОБА_2 та її адвоката ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного Львівської області від 09 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» про стягнення різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивачки ОСОБА_2- ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Стверджує, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року позивачку поновлено на роботі з 02.06.2014 року, однак лише 02 липня 2015 року остання отримала наказ від 22.06.2015 року №87-К про поновлення на роботі. Крім цього, 02.07.2015 року позивачу вручено повідомлення про те, що на підприємстві запроваджено неповний робочий місяць та 02.07.2015 року є вихідним днем і роботи для неї немає. На підставі цього позивач 02.07.2015 року подала заяву про звільнення з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В цей же день нею було отримано наказ про звільнення, де було зазначено, що бухгалтерія заводу зобов»язана провести з нею повний розрахунок за час вимушеного прогулу з 18.11.2014року по 02.07.2015 року за мінусом безпідставно виплаченої допомоги в сумі 4861,02 грн. Однак на виконання даного наказу позивач отримала лише 15 тис. грн., що не відповідає її розрахункам за якими вона повинна отримати 35 293грн.50 коп. тобто за 155 днів вимушеного прогулу. Звертає увагу, що відповідач всупереч вимогам ст.116 КЗпП України не розрахувався з позивачем в повному обсязі, а саме у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100. Просить скасувати оскаржуване рішення суду і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року частково задоволено касаційну скаргу ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод». Рішення апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено що відповідно до наказу ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» від 02 червня 2014 року позивачку ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України з посади інженера-технолога 2-ї категорії цеху оцту.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» від 2 червня 2014 року про звільнення ОСОБА_2, інженера-технолога 2-ї категорії цеху оцту з 02 червня 2014 року за станом здоров»я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 на посаді інженера-технолога 2-ої категорії цеху оцту з 02 червня 2014 року; стягнуто з ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02 червня 2014 року по 17 листопада 2014 року в сумі 26 868 грн.60 коп., що становить суму без урахування податків та обов»язкових платежів; стягнуто з ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Наказом ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» від 22 червня 2015 року ОСОБА_2 поновлено на посаді інженера-технолога 2-ої категорії цеху оцту з 02 червня 2014 року з оплатою праці відповідно до штатного розкладу.

Наказом ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» від 02 липня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 02 липня 2015 року за угодою сторін - ст.36 п.1 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2014 року по 02 липня 2015 року, суд виходив із того, що позивачкою отримано від відповідача 4 861, 02 грн. вихідної допомоги при звільненні з роботи, 15 000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 19 244,57 грн. позивачці виплатив ДЦЗ, що в сумі становить 39 105, 59 грн.

Так як сума отриманих позивачкою коштів перевищує суму середньомісячної заробітної плати, яку позивачка могла отримати за час з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року, відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального права.

Незважаючи на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року позивачку ОСОБА_2 поновлено на роботі з 02 червня 2014 року на посаді інженера-технолога 2-ої категорії цеху оцту, відповідач в порушення вимог ст.367 ч.1 п.4 ЦПК України видав наказ про поновлення на роботі 22.06.2014 року, а ознайомив ОСОБА_2 з цим наказом 02.07.2015 року ( а.с.84).

Отже, час вимушеного прогулу позивачки за період невиконання рішення суду становить 155 робочих днів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про запровадження на ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» неповного робочого місяця та час вимушеного прогулу позивачки 106 робочих днів, оскільки позивачка про зміну істотних умов праці (запровадження неповного робочого місяця) не повідомлялася, що вимагається статтею 32 КЗпП України.

Так як середньоденна заробітна плата позивачки визначена у сумі 227, 70 грн. ( а.с.195-199), що встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року залишеним без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року ( а.с. 53-55), відтак зазначена обставина не підлягає доказуванню у відповідності до статті 61 ч.3 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та поясненнями позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, що заробітна плата позивачки за час вимушеного прогулу з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року( а.с.98т.1). становить 35 293,50 грн. без врахування податків та обов»язкових платежів.

Згідно довідки відповідача № 389 від 03.09.2015 року про середній заробіток нарахований і фактично виплачений позивачці ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року ( а.с.98) позивачці було нараховано 24 136,20 грн. з яких утримано сумарно 8 631, 25 грн. як податки та обов»язкові платежі.

Отже позивачці не було донараховано і виплачено 11 157, 30 грн. ( 35 293,50- 24 136, 20 = 11 157,30).

Матеріалами справи та судом встановлено, що із коштів, які належали до виплати позивачці при її звільненні з роботи 02.07. 2015 року безпідставно було вирахувано 4 861, 02 грн. вихідної допомоги, виплаченої при звільненні її з роботи з ініціативи відповідача 02.06.2014 року ( а.с.85) . На зазначене звертає увагу суд касаційної інстанції.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Так як рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року ( в тому числі і в частині розміру коштів, які підлягають до стягнення на користь позивачки у зв»язку з незаконним звільненням з роботи 02.06. 2014 року ) набрало законної сили, відтак відповідач не вправі був вираховувати 4 861,02 грн. вихідної допомоги, виплаченої при звільненні позивачки з роботи з ініціативи відповідача 02.06.2014 року при звільненні її з роботи за угодою сторін 02.07.2015 року.

Відтак, зазначена сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки та в сумі з іншими виплатами становить 16 018,32 грн. ( 11 157,30 + 4 861,02 = 16 018, 32).

Колегія суддів не погоджується із поясненнями представника відповідача та із зазначеним в ухвалі суду касаційної інстанції про те, що врахування виплаченої позивачці вихідної допомоги та допомоги по безробіттю при обчисленні заробітної плати та зменшення на розмір цих допомог суми, що підлягає стягненню з відповідача, узгоджується з роз»ясненням, які містяться в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки судом не враховано, що цей пункт постанови Пленуму стосувався практики застосування ч.3 ст.117 КЗпП України, якою передбачалось зменшення компенсації на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, однак ця норма права Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів України про працю України» від 20 грудня 2005 року виключена з КЗпП України, а відповідно на спірні правовідносини не поширюється.

Правові підстави для зменшення суми стягнутого середнього заробітку на отриману позивачкою суму вихідної допомоги з посиланням на наведений вище п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року є невірним.

Відповідно до ст.35 п.4 Закону «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 03.2000 року № 1533-ІІІ із роботодавця утримуються : сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Такий обов»язок роботодавця відшкодувати Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає тільки у тому випадку, якщо невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Із врахуванням зазначеного, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність підстав для вирахування з визначеного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу виплати допомоги по безробіттю, оскільки ця допомога позивачці була виплачена не підприємством, на якому вона працювала, а центром зайнятості, який стороною по справі не був та таких вимог до позивачки не заявляв.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так як рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_2 тривалий час не виконувалося понад сім місяців,- це призвело до моральних страждань та вимагало додаткових зусиль для організації її життя без роботи, а тому сума 500 грн. для відшкодування моральної шкоди є в даній ситуації виваженою, відповідає вимогам розумності та справедливості для обох сторін по справі.

У відповідності до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч.1 статті 84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як вбачається із договорів про надання правової допомоги така надавалася позивачці ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_3 .З долученого акту надання послуг адвоката №4 до Договору про надання правової допомоги від 10.12.2014 року №31 сума наданих адвокатом послуг становить 5846, 40 грн. та така сума оплачена позивачкою, що підтверджується заявою про переказ готівки через ПАТ КБ «ПриватБанк». При визначенні розміру витрат, суд бере до уваги витрати, які пов»язані із складанням апеляційної скарги , участі в режимі відоконференції з Апеляційним судом Львівської області, складанні заперечень на апеляційну скаргу та додаткових пояснень до апеляційної скарги, тобто послуги під № №. 5-10, що в сумі становить 3166, 80 грн. ( додано до матеріалів справи).

Відповідно до статті 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із ПрАТ Львівський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_2 недоплачену суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року про поновлення на роботі за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року у розмірі 16 018,32 грн. (Шістнадцять тисяч вісімнадцять грн.32 коп.), що становить суму без врахування податків і обов»язкових платежів) та 500 грн. (п»ятсот грн.) на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі за надання правової допомоги в сумі 3 166, 80 (три тисячі сто шістдесят шість грн. 80 коп. ).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення може бути оскаржене до Вищого Спеціаліованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: А.В.Ніткевич

ОСОБА_5