АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7139/16 Справа № 191/657/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ Сервіс Груп", Головне управління імміграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що у лютому 2010 року у відповідності до ордеру на житлове приміщення №4096 від 05 лютого 2010 року, виданого Виконавчим комітетом Синельниківської міської ради, на підставі рішення вище вказаного виконавчого комітету №29 від 01 лютого 2010 року, позивачу разом з відповідачкою, на той час його дружиною та спільною донькою ОСОБА_4 було виділено службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка була видана позивачу як працівнику МВС України.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. За кілька місяців до розірвання шлюбу відповідачка разом з донькою змінила місце проживання та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Непроживання квартиронаймачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, але їх реєстрація в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, створює позивачу перешкоди в користуванні даною квартирою, оскільки перешкоджає оформити державну субсидію на оплату комунальних послуг. Позивач посилаючись на вимоги ст.ст.71, 72, 107 ЖК України вважає, що оскільки відповідачі протягом більше шести місяців у квартирі не проживають, вони втратили право користування нею, у звязку з чим просить суд визнати відповідачів такими, що втратив право користування вищезазначеною квартирою.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, за якою просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 17 вересня 2005 року, який було розірвано 25 червня 2013 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 5,9), а також під час шлюбу у сторні 16 травня 2006 року народилася донька ОСОБА_4 (а.с. 6).

Крім того, встановлено, що 05 лютого 2010 року на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області позивачу та членам його сімї дружині та доньці - було видано ордер на службове житлове приміщення №4096, згідно якого останні поселилися в службову квартиру №114, що розташована по вул. Миру в м. Синельникове Дніпропетровської області, а також у цій квартирі сторони зареєструвалися (а.с. 3).

В ордері зазначено, що він є єдиною підставою для заселення в надане житлове приміщення і при заселенні ордер здається у відповідну житлово-експлуатаційну організацію. Ордер є дійсним протягом 30 діб.

Як було встановлено у судовому засіданні, договір найму житлового приміщення позивач не укладав, а лише отримав вищезазначений ордер.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суду виходив з того, що ордер є лише підставою для вселення у житлове приміщення, тоді як право користування даним приміщенням виникає з часу укладання договору найму.

У даному випадку договір найму зазначеної у позовній заяві службової квартири позивач суду не надав, своє право на користування квартирою не підтвердив, що свідчить про те, що він належним позивачем у справі не є і реєстрація відповідачів в квартирі не може порушувати його прав.

Однак, з таким обґрунтуванням підстав відмови у задоволенні позовних вимог частково погодитися неможна з наступних підстав.

За змістом ст.71 ЖК України органи управління житловим фондом можуть заявляти вимоги про визнання когось із членів сім'ї наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у зв'язку з тимчасовою відсутністю понад строк збереження останнього, якщо це змінює певні права й обовязки зазначених органів (тягне за собою зняття наймача з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, припинення пільгової оплати комунальних послуг тощо).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав, і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

А відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або члени його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням.

Згідно п.11 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу, такою що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбачені ст.71 або ст. 107 ЖК України.

Змінити підстави позову суд має право тільки за згодою позивача.

Звертаючись до суду з позовом про визнання колишньої дружини та доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач посилався на вимоги як ст. 71 ЖК України так і на ст. 107 ЖК України, що є взаємовиключними підставами, тобто їх одночасне застосування не можливе, оскільки ці статті передбачаєть різні правові підстави втрати користування житлом, але відмовляючи в задоволенні позову суд на ці обставини увагу не звернув.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303,307,309, 313-317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

ОСОБА_5