Справа № 752/4797/16-ц
Провадження № 2/752/3121/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм», про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив здійснити розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: визнати за ОСОБА_1 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи звернення до суду з даним позовом, зазначив про те, що у період з 09.08.2009 року по 19.01.2016 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. У березні 2015 року сторонами у справі за спільні кошти було про інвестовано два об'єкти, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про переведення прав та обов'язків за договором про участь у Фонді фінансування будівництва. Договір про переведення прав та обов'язків за договором про участь у Фонді фінансування будівництва було оформлено на відповідача ОСОБА_3 Станом на час подання позову, об'єкти нерухомості не введені в експлуатацію. Враховуючи, що сторони у справі не змогли дійти згоди щодо порядку поділу майна, відповідач заперечує право спільної сумісної власності на вказане майно, позивач в порядку ст. 60, 70 СК України просить здійснити розподіл спільного майна подружжя та визнати за сторонами у справі майнові права на ? частину зазначених об'єктів інвестування.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов, з наведених у позові підстав.

Відповідач та її представники у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити у позові повністю. В обґрунтування заперечень зазначили про те, що за час спільного проживання сторони у справі не заощадили достатню кількість коштів для здійснення оплати об'єктів інвестування за вказаними договорами. Всього на виконання договорів відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 850 360,07 грн. Зазначена сума грошових коштів була подарована на підставі усного договору відповідачу її матір'ю, яка мала відповідні заощадження у банківській установі. У зв'язку із тим, що вказані грошові кошти для інвестування об'єктів нерухомості належали особисто відповідачу, оскільки були подаровані її матір'ю, майнові права на вказані об'єкти інвестування не є спільною сумісною власністю, а є особистою власністю відповідача, а тому не підлягають розподілу між подружжям, з цих підстав відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ст.129 Конституції України, ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Предметом доказування під час судового розгляду, згідно з ч.1 ст.179 ЦПК, є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 09.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що складено відповідний актовий запис № 1901, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 09.08.2009 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.12.2015 року, залишеного без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 19.01.2016 року, шлюб, укладений 09.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

26.11.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір № 26/11/2014-102/32-1П про передання прав та обов'язків за договором № 102/32 від 28.08.2014 року про участі Фонді фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_2 як новий довіритель набуває права й обов'язки первісного довірителя (ОСОБА_4.), що належали останньому у відповідності із умовами договору № 102/32 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Феофаніївський-2» від 28.08.2014 року щодо отримання у власність квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм».

Крім того, 26.11.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір № 26/11/2014-102/33-1П про передання прав та обов'язків за договором № 102/33 від 28.08.2014 року про участі Фонді фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_2 як новий довіритель набуває права й обов'язки первісного довірителя (ОСОБА_4.), що належали останньому у відповідності із умовами договору № 102/33 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Феофаніївський-2» від 28.08.2014 року щодо отримання у власність квартири АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм».

26.11.2014 року на виконання умов вказаних вище договорів ОСОБА_2 внесено в якості оплати за договорами грошові кошти у розмірі 381 394,17 грн. та 468 965,90 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень №№ 1 та 2 від 26.11.2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що вказана сума грошових коштів у загальному розмірі 850 360,07 грн. була внесена сторонами у справі за рахунок спільних заощаджень з метою інвестування житла для проживання родини.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач вказує на те, що грошові кошти у розмірі 850 360,07 грн. були подаровані на підставі усного договору відповідачу її матір'ю, яка мала необхідних обсяг коштів на відповідних депозитних рахунках, а тому вказані об'єкти нерухомості були проінвестовані відповідачем за рахунок особистих грошових коштів, у зв'язку із чим майнові права на них не можуть бути об'єктом спільної сумісної власності та не підлягають розподілу між сторонами у справі.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За змістом ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, в тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки за фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Така позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України № 6-233цс15 від 25.11.2015 року.

Аналіз письмових доказів, приєднаних сторонами до матеріалів цивільної справи, дає суду підстави для висновку про те, що як позивач ОСОБА_1, так і відповідач ОСОБА_2, станом на час інвестування грошових коштів для придбання об'єктів нерухомості, тобто, станом на листопад 2014 року, були працевлаштовані та отримували відповідний дохід.

Так, позивач ОСОБА_1 у період з 2007 року по 2012 рік був працевлаштований на посаді портьє в ТОВ «Гарант Нерухомість, сукупній дохід останнього за вказаний період становив 164 015, 89 грн., наведене стверджується довідкою ТОВ «Гарант Нерухомість» від 22.01.2016 року № 10.

Згідно довідки № 73, виданої 09.09.2015 року ТОВ «КЕРТ», ОСОБА_1 з 09.04.2012 року працює у вказаному товаристві на посаді старшого чергового адміністратора, його дохід за період з вересня 2014 року по листопад 2014 року становив 19 234,18 грн.

З довідки про доходи № 49, наданої 13.05.2016 року ТОВ «Козаки», вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працювала у вказаному товаристві у період з 01.02.2010 року по 23.06.2015 року на посаді адміністратора служби прийому та розміщення, у період з 02.04.2012 року по 29.05.2015 року відповідач перебувала у декретній відпустці, за період роботи з лютого 2010 року по квітень 2012 року дохід ОСОБА_2 склав 35 312,94 грн.

В частині доводів відповідача ОСОБА_2 про те, що вказані вище житлові об'єкти нерухомості, майнові права на які є предметом спору у даному провадженні, придбавались останньою виключно з метою проживання у квартирі ОСОБА_2 та малолітньої доньки, а не для потреб сім'ї, оскільки на момент здійснення інвестування стосунки між сторонами у справі погіршились та сім'я вже не існувала, суд зазначає наступне.

За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.12.2015 року, залишеного без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 19.01.2016 року, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають разом, сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства з вересня 2015 року.

Тобто, на момент укладення ОСОБА_2 26.11.2014 року договорів про передання прав та обов'язків за договором № 102/33 від 28.08.2014 року про участі Фонді фінансування будівництва, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю, у зв'язку із чим вказана обставина, на думку суду, свідчить про те, що метою придбання квартири було проживання в ній родини, тобто, вказані об'єкти нерухомості придбавались для потреб сім'ї.

Усні ж пояснення, надані у судовому засіданні ОСОБА_2, не можуть бути розцінені судом як належні та допустимі докази, які б свідчили про спростування вказаних вище висновків суду.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає про укладення усного договору дарування грошових коштів у розмірі 850 360,07 грн. з матір'ю відповідача ОСОБА_6, у зв'язку із чим вказана сума грошових коштів, яка була сплачена для інвестування об'єктів нерухомості, є особистою приватною власністю відповідача.

З приводу вказаних обставин, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

В якості доказів на обґрунтування заперечень по суті позовних вимог, відповідачем додано до матеріалів цивільної справи копію довідки № 6480 від 29.12.2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України», а також письмове звернення ОСОБА_6 від 16.05.2016 року.

Суд зазначає, що письмове звернення ОСОБА_6 від 16.05.2016 року не може бути розцінено судом як належний та допустимий доказ в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, який би підтверджував факт дарування грошових коштів у вказаному розмірі відповідачу ОСОБА_2

Крім того, довідка № 6480 від 29.12.2015 року, видана ПАТ «Державний ощадний банк України», на думку суду, підтверджує лише факт наявності у вказаній банківській установі депозитних рахунків, відкритих на ім'я ОСОБА_6, та відповідних сум грошових коштів, що були розміщені на таких рахунках. Разом з цим, вказана довідка жодним чином не підтверджує факт дарування грошових коштів ОСОБА_6 ОСОБА_2

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вказані вище обставини, а також досліджені докази у їх сукупності, суд відхиляє доводи відповідача щодо наявності в особистій приватній власності грошових коштів у розмірі 850 360,07 грн. для інвестування об'єктів нерухомості, як такі, що не знайшли своє ствердження в ході розгляду справи.

Будь-яких інших доказів в розумінні ст. 58,59 ЦПК України, які б свідчили, що вказані об'єкти нерухомості були про інвестовані за рахунок коштів, залучених від третіх осіб (матері відповідача), ОСОБА_2 суду не надала, не містять таких доказів і матеріали цивільної справи.

За змістом ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили, що на придбання спірного майна, про поділ якого заявлено позов, були використані особисті кошти відповідача, суд дійшов висновку про те, що проінвестовані сторонами під час шлюбу квартири є спільною сумісною власністю їх подружжя, та в даному випадку при розподілі такого майна суд виходить з презумпції рівності часток.

Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити.

Здійснити розподіл спільного майна подружжя, яким є майнові права на об'єкти інвестування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2.

В порядку розподілу спільного майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_1 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2;

- визнати за ОСОБА_2 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_2 майнові права на одну другу частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 6890 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя