АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/5424/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1576/16Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Карнауха П.М., Чумак

секретар: Філоненко О.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів, відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням умов договору та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом, уточненим у ході розгляду справи, до ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на те, що 28 квітня 2014 року та 30 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено два договори банківського вкладу на суми 480000,00 грн. та 240000,00 грн. відповідно, які в подальшому було об'єднані у один депозитний договір строком до 28 жовтня 2014 року.

Зазначав, що вказані кошти не були йому повернуті за винятком переказу відповідачем 140000,00 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» (далі -ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс») у рахунок придбання автомобіля за попередньо укладеним договором, у зв»язку з чим прохав стягнути з ПАТ «Дельта Банк» суму вкладу з нарахованими процентами у розмірі 192891,72 грн., пеню в розмірі 2112,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 1817,00 грн., три проценти річних в розмірі 683,84грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн, компенсацію моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн. та збитки у розмірі 30765,62грн.

Ухвалою Ленінського районного суду ми. Полтави від 12.01.2015 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на грошові кошти Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в сумі 357378,46 грн (а.с.41).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року, позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про повернення грошових коштів, відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням умов договору та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 256270,18 грн., які складаються з :

-Суми залишку вкладу з нарахованими відсотками та поточний рахунок в розмірі 192891,72 грн.

-пені в розмірі (станом на 29.12.2014 року) 2112,00 грн.;

-суми інфляційних втрат в розмірі (станом на 29.12.2014 року) 1817,00 грн.;

-суми трьох відсотків річних в розмірі (станом на 29.12.2014 року) 683,84 грн.;

-витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.;

-моральної шкоди у розмірі 26000,00 грн.;

-реальних збитків у розмірі 30765,62 грн.

Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави

судовий збір в розмірі 2562,70 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач, представник якого оскаржив його в апеляційному порядку, та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що договір банківського вкладу припинив свою дію у зв'язку з повним його виконанням-перерахуванням коштів по закінченню строку дії договору на поточний рахунок позивача, після чого правовідносини сторін регулювались виключно умовами договору банківського рахунку, а не банківського вкладу.

Вказують, що 02.03.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 року прийнято рішення про запровадження у вказаному банку тимчасової адміністрації, а тому до правовідносин сторін повинні застосовуватись норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважають, що суд не врахував, що, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а позивач, маючи майнову вимогу до банку, є кредитором банку, а отже, до позивача застосовуються положення зазначеного Закону щодо наслідків запровадження тимчасової адміністрації у банках та призначення уповноваженої особи фонду. Також вказав, що стосується судових витрат, то судом не враховано, що якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, які компенсуються за рахунок держави.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів, відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням умов договору та відшкодування моральної шкоди за безпідставністю. Судові витрати віднесено на рахунок держави (а.с.159-163).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від24 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.212-215).

У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 28 квітня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено Договір № 4124 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях, відповідно до умов якого сума вкладу становила 480000,00 грн. (а.с.10).

30 квітня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено Договір №8538 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях. Відповідно до умов якого, сума вкладу становила 240000,00 грн. (а.с.11).

Місцевим судом установлено, що вказані грошові кошти було об'єднано у один депозитний договір строком на два місяці - до 28 жовтня 2014 року.

Після закінчення строку дії вказаного договору позивач звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про видачу йому депозитних коштів (а.с.24) та нарахованих на них процентів згідно із умовами договору, однак вказані кошти не були повернуті йому за виключенням переказу частини грошей у сумі 140000,00 грн. на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» в рахунок придбання автомобіля за попередньо укладеним договором, квитанція № ПН1094085 від 28.10.2014 року (а.с.23).

Грошові кошти, що залишились, були позивачем покладені до цього ж банку на депозитний рахунок і в подальшому мали бути використані як оплата залишку вартості за автомобіль.

07 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено Договір №001-16523-071114 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий», загальна сума вкладу (депозиту) склала 260000,00 грн. (а.с.12).

Постановою Національного банку України від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію.

Установлено, що 28 жовтня 2013 року між позивачем та ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» було укладено контракт, предметом якого є купівля-продаж автомобіля марки BMW Х5 xDrive25d Fl5, 2014 року виготовлення, з об'ємом двигуна 1995 см куб. (а.с.26-30).

На день підписання сторонами контракту загальна вартість товару становила 601475,70 грн.

Згідно з довідкою ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», суми оплати, що проводились ОСОБА_3 на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» за вищевказаний автомобіль становили: 100000,00 грн. за курсом 11,342315 (8816,54 євро) 28 жовтня 2013 року, 160000,00 грн. за курсом 16,99 (9417,30 євро) 29 жовтня 2014 року, 100000,00 грн. за курсом 16,99 (5885,82 євро) 03 листопада 2014 року, 100000,00 грн. за курсом 16,99 (5885,82 євро) 04 листопада 2014 року, 120000,00 грн. за курсом 17,69 (6783,49 євро) 06 листопада 2014 року, 131600,00 грн. за курсом 18,07 (7282,79 євро) 07 листопада 2014 року, 13819,20 грн. за курсом 18,62 (742,17 євро) 10 листопада 2014 року, 140000,00 грн. за курсом 19,99 (7003,50 євро) 18 листопада 2014 року, 25165,62 грн. за курсом 20,35 (1236, 64 євро) 28 листопада 2014 року (а.с.13).

Позивач зазначає, що зазнав збитків у зв'язку із невиконанням умов депозитного договору ПАТ «Дельта Банк», через те, що депозитні кошти та проценти за депозитом не були провернуті та за його заявою повинні були бути перераховані продавцеві автомобіля BMW Х5 xDrive25d Fl5, - ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», однак таке перерахування відбулося із значним запізненням.

Відповідно до виписки по рахунку приватного клієнта за розрахунковий період з 27 жовтня 2014 року по 25 листопада 2014 року за заявою ОСОБА_3 банк повинен був перерахувати 140000,00 грн. на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», проте перерахування вказаних коштів було затримано, а саме: вказана проплата надійшла лише 18 листопада 2014 року та вказано, що для цілей підготовки та укладення контрактів щодо продажу товарів марки BMW та визначення їх остаточної ринкової вартості встановлено обмінний курс євро на українську гривню як 19,99 грн. за 1 євро (обмінний курс станом на 18 листопада 2014 року) (а.с.13, 18 - зворот).

Однак, коли ОСОБА_3 звернувся до банку із заявою про перерахування грошових коштів у сумі 140000,00 грн. (28 жовтня 2014 року) ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», обмінний курс євро на українську гривню був встановлений продавцем у розмірі 13,40грн. за 1 євро (а.с.15).

Таким чином, у результаті вказаної затримки виникла заборгованість щодо сплати за товар у сумі 25165,62 грн. (за курсом 20,35грн за 1 євро станом на 28 листопада 2014 року - на день сплати боргу, що утворився).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, внаслідок неналежного виконання банком взятих на себе зобовязань, має право на повернення коштів за договором банківського вкладу, стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, пені та відшкодування збитків і моральної шкоди, проте місцевий суд, враховуючи душевні страждання та переживання ОСОБА_3, спричинені протиправними діями відповідача, прийшов до висновку про зменшення суми моральної шкоди, яка підлягає до стягнення до 26000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України висновки та мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічну норму містить ст.60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України. суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 1 ст.1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

За змістом ч.3 ст.1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За нормою ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

З урахуванням вище викладеного, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення грошових коштів - суми залишку вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 192891,72 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а позивач, маючи майнову вимогу до банку, є кредитором банку, а отже до позивача застосовуються положення зазначеного Закону щодо наслідків запровадження тимчасової адміністрації у банках та призначення уповноваженої особи фонду, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно із п.1 ч.5 ст.36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом.

Разом із тим, вказаний Закон не передбачає наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками, а ст.52 цього Закону визначає лише черговість та порядок задоволення вимог до банку (спрямування уповноваженою особою Фонду коштів).

Отже, під час тимчасової адміністрації вищевказані положення законодавства встановлюють особливий порядок задоволення вимог вкладників банку, який послідовно передбачає: 1) відшкодування вкладникам Фондом коштів у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого у розмірі 200 тис. грн (ч.1 ст.26 Закону); 2) залишкове задоволення вимог вкладників за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку (ст.52 Закону).

Отже, на основі спеціальних норм Закону з часу введення тимчасової адміністрації виключається негайне задоволення банком вимог вкладників і інших кредиторів банку відповідно до умов, визначених законом і договором, на що вказує ст.1074 ЦК України, яка допускає обмеження права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку та ст.36 Закону.

Проте, даний Закон не встановлює підстав припинення майнових прав вкладників на зазначені кошти.

Поряд із цим, норми вказаного Закону застосовуються при примусовому виконанні рішення про задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час тимчасової адміністрації, з урахуванням того, що банк з моменту запровадження тимчасової адміністрації та під час ліквідаційної процедури припиняє виконання своїх зобов'язань як окрема юридична особа - суб'єкт банківської діяльності, а Фонд в окремому порядку відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого у розмірі 200 тис. грн. (ч.1 ст.26 Закону), а вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, яка перевищує суму, виплачену Фондом, віднесені до четвертої черги кредиторів та можуть бути задоволені за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку (ст.52 Закону), однак в жодному випадку не унеможливлюють ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, яке забезпечує реалізацію та здійснення захисту такого права особи відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.3 ЦПК України.

За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1,3 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведеного, позивач має право на відшкодування ПАТ «Дельта Банк» встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 1817,00 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 683,84 грн., внаслідок неналежного виконання грошового зобов'язання.

Частинами 1,3 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас, статтею 625 ЦК передбачено, що, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, це орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011р. у справі 6-42цс11).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч.3 ст.549 ЦК (щодо сплати пені) та ст.625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

З наведеного місцевий суд дійшов вірного висновку про правомірність стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 2112,00 грн., яка виникла у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ч.1,2 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

З наведеного слідує, що відповідальність, передбачена ст.625 ЦК, за своєю правовою природою також відрізняється від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобовязання передбачене статтями 611 та 623 ЦК. З огляду на це стягнення сум на підставі ст.625 ЦК не зменшує розміру збитків, до них не застосовуються положення ст.624 ЦК щодо одночасного стягнення збитків і неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що, внаслідок несвоєчасного перерахування за заявою позивача, Банком 140000,00 грн. на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», (а саме: вказана проплата надійшла лише 18 листопада 2014 року, та на цей час для визначення остаточної ринкової вартості Автомобіля встановлено обмінний курс євро на українську гривню як 19,99 грн. за 1 євро (обмінний курс станом на 18.11.2014 року), а на момент, коли ОСОБА_3 звернувся до банку із заявою про перерахування грошових коштів у сумі 140000,00 грн. (28.10.2014 року) ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», обмінний курс євро на українську гривню був встановлений продавцем у розмірі 13,40грн. за 1 євро. (а.с.15), у результаті вказаної затримки виникла заборгованість щодо сплати за товар у сумі 25165,62 грн., які є реальними збитками, понесеними позивачемвнаслідок порушення боржником свого зобов'язання, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, в обгрунтування розміру збитків позивачем зазначалось, що, не маючи у розпорядженні грошових коштів, які необхідно було сплатити за вказаний автомобіль, позивачу довелося позичити у свого знайомого грошові кошти у сумі 140000,00грн. під 20% річних, що підтверджується розпискою від 01.11.2014 року (а.с.35). Вказані кошти позивачем кредитору й досі не повернуті, так як банк фактично відмовляється повертати депозитні кошти, що й унеможливлює розрахунок з кредитором ОСОБА_4

У зв»язку з цим позивач зазначає, що, у звязку зі сплатою відсотків за вказаною розпискою станом на 29.12.2014 року, ним були також понесені збитки в сумі 5600,00 грн.

Проте, відповідно до ч.2 ст.623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором, а в матеріалах справи не міститься обґрунтування (розрахунку і т.п.) розміру завданих збитків, понесених позивачем у звязку з виконанням умов боргової розписки від 01.11.2014 року, а тому дані вимоги є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача. на користь позивача необхідно стягнути 25165,62грн. реальних збитків, розмір яких підтверджується матеріалами справи.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Головною умовою покладення на особу обов'язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Відповідно до п.п.3-5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було дійсно заподіяно моральної шкоди, яка полягала в легітимних сподіваннях ОСОБА_3 на порядність і чесність банку, в дотриманні всіх умов і положень договору, а відмова в поверненні частини вкладу порушила плани позивача в частині розпорядження власними грошовими коштами. Також, позивач неодноразово намагався отримати свої грошові кошти у різних відділеннях банку та банкоматах, що підтверджується відповідними чеками з банкоматів та терміналів, у яких вказано щодо неможливості зняття ним необхідних сум коштів. Майже кожного дня протягом двох місяців і по теперішній час позивач змушений був стояти в чергах до банку, щоб отримати свої грошові кошти. Окрім того, позивач змушений був взяти гроші у свого знайомого у борг для виплати вартості автомобіля, так як відповідач не повернув йому вклад та нараховані на нього відсотки. Також в матеріалах справи містяться довідки з лікарняних закладів та виписки про проходження ОСОБА_3 обстежень у звязку з погіршенням стану здоровя.

Проте, колегія суддів, не погоджується з розміром моральної шкоди, яка присуджена до сплати за рішенням місцевого суду. Враховуючи характер та обсяг психічних і душевних страждань, яких зазнав позивач, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині та зміні оскаржуваного рішення, та вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 5000,00 грн. моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.

За приписом ст.88 ЦК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ст.84 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, повноваження представника позивача ОСОБА_5 при розгляді справи у суді першої інстанції підтверджені ордером ПТ №046969 та Витягом з Угодою про надання правової допомоги №602 від 02.02.2015 року (а.с.57-58).

Відповідно до квитанції №602 від 02.02.2015 року на виконання умов Угоди про надання правової допомоги на представництво інтересів в Ленінському районному суді м. Полтави позивачем було оплачено послуги адвоката в сумі 2000,00 (а.с.113).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказаних витрат у розмірі 2000,00 грн., а доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно з ч.2 ст.88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи слідує, що, відповідно до ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, яка була чинною на момент постановлення місцевим судом рішення), і позивач і відповідач були звільнені від сплати судового збору.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення місцевого суду в цій частині та компенсації судового збору за рахунок держави.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

У відповідності до п.п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 312, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року в частині стягнення реальних збитків та моральної шкоди змінити, зменшити суму реальних збитків, що підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»на користь ОСОБА_3 з 30765,62 (тридцяти тисяч семиста шістдесяти пяти гривень 62 коп.) грн. до 25165,62 (двадцяти пяти тисяч ста шістдесяти пяти гривень 62 коп.) грн.; зменшити суму моральної шкоди, що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»на користь ОСОБА_3 з 26000,00 (двадцяти шести тисяч гривень 00 коп.) грн. до 5000,00 (пяти тисяч гривень 00 коп.) грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави судового збору в розмірі 2562,70 (дві тисячі пятсот шістдесят дві гривні 70 коп.) грн., - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким судові витрати віднести за рахунок держави.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1