АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

26 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Індустріального району м. Дніпропетровська, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцев Антон Володимирович про визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_8 - представника ОСОБА_9

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2016 року позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності в якому посилається на те, що в результаті неправомірних дій відповідачів та приватного нотаріуса ДМНО Батової Л.Г., яка посвідчила договір та додатковий договір від 29.07.2013 року про виділ спадкового майна в натурі, за умовами якого ОСОБА_3 отримала зі спадкової маси у власність квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 у свою чергу квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3. В результаті цих неправомірних дій сторін та нотаріуса позивачка була позбавлена права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, та просить визнати за нею право власності на ці частки квартир, які були придбані під час перебування у шлюбі з померлим (том 1 а.с.2-6).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності - задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як спільне майно подружжя,

1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як спільне майно подружжя.

Визнано частково недійсним договір від 29.07.2013 року про виділ спадкового майна в натурі посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. за реєстровим №3193, укладений між ОСОБА_10, як законним представником малолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та додатковий договір від 29.07.2013 року до договору про виділ спадкового майна в натурі посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. за реєстровим №3235, укладеним між ОСОБА_10, як законним представником малолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в частині 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.07.2013 року, яке видане та посвідчене нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий №3201, в частині 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.07.2013 року, яке видане та посвідчене нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий №3199, в частині 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2013 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., реєстровий №1545, в частині купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Також вирішено питання щодо судових витрат ( том 1 а.с.206-208).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_9, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 2 а. с. 217-221).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 02.07.1988 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_11, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідно до свідоцтва про смерть від 03 серпня 2012 року серії НОМЕР_1 - помер.

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина. За період спільного життя позивач та ОСОБА_11 набули у власність дві квартири, а саме: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_11 була відкрита 08.08.2012 року приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. на підставі поданої заяви ОСОБА_10, як законного представника малолітньої ОСОБА_4

Залишену після смерті ОСОБА_11 спадщину прийняли його доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_10

Інші спадкоємці першої черги за законом, а саме, батьки ОСОБА_11 - ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а також позивачка як дружина, від прийняття спадщини відмовилися на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_10, відповідно до поданих ними до приватного нотаріуса заяв.

При цьому, позивач в заяві до приватного нотаріуса від 19.10.2012 року про відмову від спадщини одночасно заявила про виділ їй 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя.

В подальшому приватний нотаріус 29.07.2013 року посвідчила за реєстровим №3193 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_10, договір про виділ спадкового майна в натурі та за реєстровим №3235 додатковий договір до нього, за умовами яких відповідач ОСОБА_3 отримала із спадкової маси у власність квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_10, - квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3.

За результатами даного договору Приватний нотаріус 29.07.2013 року видала ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстрові №№3201 та 3203) на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 та видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №3199) на квартиру АДРЕСА_2.

Квартира АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_3, 31.07.2013 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Румянцевим А.В., реєстровий №1545.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції, виходив з того, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивачки ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_11, оскільки набута за час шлюбу, а враховуючи, що позивачу не була виділена 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, спадкоємці отримали в спадщину все майно спадкодавця, на яке було зареєстроване право його власності на момент смерті, що на думку суду позбавило позивача її права власності на належну їй частку у спільній сумісній власності подружжя, та з урахуванням вимог ст..ст. 203, 215 ЦК України і ст..ст. 60-63, 70 СК України, є підставою для задоволення позову.

Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції в повній мірі колегія суддів не погоджується.

Як вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 з 02.07.1988 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_11, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідно до свідоцтва про смерть від 03 серпня 2012 року серії НОМЕР_1 - помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина.

Під час перебування у шлюбі, померлий став власником двох квартир, а саме: квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.1999 року, та АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2000 року (т. 1 а.с.19).

Враховуючи, що зазначені квартири стали власністю померлого у 1999 та 2000 роках, то вирішуючи питання щодо спільної сумісної власності на них подружжя (позивачки та померлого), слід керуватися нормами кодексу, який діяв на той час, а саме Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Так, згідно ст.. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Отже, вищевказані квартири були придбані під час шлюбу й були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11.

ОСОБА_2 дійсно подала 19.10.2012 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовій Л.Г. заяву № 92 про відмову від спадщини, та про виділ їй 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя (том 1 а.с.62).

Однак задовольняючи позовні вимоги, судом 1 інстанції, не прийнято до уваги, що 31.01.2013 року ОСОБА_2, звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ботової Л.Г., із заявою № 15, в якій відмовилась від спадкового майна та від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (том 1 а.с.83) та була належно повідомлена про зміст ст.368 Цивільного кодексу України та ст.63 Сімейного кодексу України, а саме, що на майно, яке придбане в період зареєстрованого із спадкодавцем шлюбу вона має на виділення частки у спільній сумісній власності подружжя. Однак, від зазначеної частки позивачка відмовилась та відкликала заяву, подану 1910.2012 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що нотаріусом в подальшому, з урахуванням зазначеної заяви від 31.01.2013 року, було вчинено всі наступні нотаріальні дії щодо оформлення спадщини та видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до вимог цивільного кодексу України, ЗУ «Про нотаріат» та Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Крім того, колегія суддів враховую, що позивачка, посилаючись на неправомірні дії приватного нотаріуса ДМНО Батової Л.Г., їх в установленому законом порядку не оскаржувала.

Суд 1 інстанції, на вищевказане уваги не звернув й необґрунтовано визнав частково недійсним договір від 29.07.2013 року про виділ спадкового майна в натурі, додатковий договір від 29.07.2013 року до нього, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.07.2013 року, та відповідно безпідставно визнав частково недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2013 року та визнав право власності за позивачкою на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, та 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як спільне майно подружжя.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів вважає, що висновки суду 1 інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, з вищенаведених підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Індустріального району м. Дніпропетровська, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцев Антон Володимирович про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: