Справа № 2/331/683/2016
№ 331/2228/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю представників :

відповідача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи : районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрійвському району як орган опіки та піклування, Жовтневий відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи : районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування ( далі орган опіки та піклування) , Жовтневий відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області ( далі Жовтневий відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області), про припинення сервітуту на право безстрокового та безоплатного користування квартирою 193 в буд. № 1 по вул.. Грязнова в м. Запоріжжі, встановленого для неповнолітньої ОСОБА_5 рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2015 р. ; визнання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою 193 в буд. № 1 по вул.. Грязнова в м. Запоріжжі.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

22.09.2001 р. він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 Від шлюбу 11.01.2006 р. у них народилася дочка ОСОБА_5, яка мешкала у зазначеній квартирі з дня свого народження, тобто з 2006 року по 2014 рік.

Рішенням Жовтневого районного суду від 10.02.2014 р. шлюб розірвано. До розірвання шлюбу відповідачка з дитиною проживала в зазначеній квартирі, але 5.02.2014 р. колишня дружина з дочкою пішли проживати на інше місце проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.02. 2015 року було встановлено сервітут щодо зазначеної квартири, яким надано неповнолітній ОСОБА_5 право безоплатного та безстрокового користування вищевказаним житловим приміщенням.

На час винесення зазначеного рішення він не заперечував проти встановлення сервітуту, вважаючи, що таким чином вирішиться питання щодо визначення місця проживання дитини. Але після набрання рішенням законної сили ОСОБА_4 стала заперечувати проти вселення до його квартири їхньої дочки, перешкоджати його побаченням з дочкою. Отже між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9.11.2015 року визначено місце проживання дитини разом із відповідачкою за адресою : АДРЕСА_2.

Всі вищевикладені факти у своїй сукупності дають підстави вважати, що обставини, які були підставою встановлення сервітуту у вигляді безстрокового та безоплатного права користування квартирою 193 в буд. №1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі ОСОБА_5 суттєво змінилися, і наявність сервітуту вже є недоцільним, а тому, як того вимагає ст. 406 ЦК України, за таких обставин дія сервітуту припиняється.

Після набрання законної сили рішення суду про встановлення місця проживання дитини з матір»ю ОСОБА_4, остання не повідомила органи реєстрації про зміну місця проживання дитини, заходів для зняття дочки з реєстрації в його квартирі не вживає. Оскільки обставини, викладені в позові, докази, які їх підтверджують, свідчать про не проживання ОСОБА_5 у вказаній квартирі більше встановленого терміну, вважає, що є всі правові підстави для визнання останньої такою, що втратила право користування жилим приміщенням шляхом припинення сервітуту.

Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилається на ч.1 ст. 383, ст. 391, ч.1 ст. 401, ч.1 ст. 402, ч.1 ст. 405, п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, ст.ст. 64,107,156 ЖК України, ст.ст. 3,6,7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за №2.

В суді позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Крім того, під час судового розгляду справи по суті повідомив про існування додаткової обставини, при наявності якої, у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут, встановлений судовим рішенням, повинен бути припиненим. Так, у травні 2016 року йому стало відомо, що відповідачка 3 .03.2015 року зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_3.

В суді представник відповідачки проти позову заперечував з наступних підстав.

Рішенням суду позов його довірителя було задоволено частково, а саме задоволено в частині вимог про встановлення сервітуту в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, яка набула право безоплатного і безстрокового користування квартирою, що належить на праві власності позивачу.

Проте позивач умисно створює перешкоди у реалізації права дитини на житло, безпідставно вимагаючи, щоб вона віддала йому дочку, що є неможливим.

У зв»язку з цим, у серпні 2014 року батько дитини відмовив їй у наданні дозволу на виїзд дитини до санаторію, чим спровокував різке погіршення наслідків алергії.

У червні 2015 року ОСОБА_3 відмовив їй у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дочки за кордон для відпочинку і участі у фестивалі у складі танцювального колективу

Після такої поведінки батька дочка не бажає його бачити, а не те що проживати з ним.

Саме позивач створив умови, за яких дитина не може використати надане їй законом право сервітуту, оскільки не бажає розлучатися з матір»ю. Проте вона може скористатися своїм правом, коли набуде повноліття.

Твердження позивача про те, що само по собі не проживання дитини в квартирі вже припиняє право сервітуту є неспроможними, оскільки : по перше, дитина не проживала в квартирі і на момент встановлення сервітуту ( 24.02.2015 р.) ; по-друге, дитина не може користуватися квартирою з вини позивача ; по-третє, сервітут не може бути припинений з тих самих підстав, з яких його встановлено

Крім того, відповідач зауважив, що у листопаді 2015 року позивач вже звертався до суду з позовом , в якому вимагав зняття неповнолітньої ОСОБА_5 з реєстрації у спірній квартирі з тих самих підстав, що і в теперішньому позові. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 9.02.2016 р. у задоволенні цих вимог відмовлено. В рішенні, зокрема зазначено, що обставин, які б мали істотне значення для припинення сервітуту, як і позовних вимог про припинення встановленого за рішенням суду сервітуту позивачем у справі заявлено не було. Вважає, що позивачем повторно заявлені вимоги, які вже були предметом судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в суді проти позову заперечує, та повністю підтримує позицію відповідача..

Представник третьої особи - Жовтневого відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з»явився, проте надав суду письмове клопотання, в якому зазначив, що за наявності в матеріалах справи необхідних доказів проти позову не заперечує та просить суд розглядати справу за його відсутності ( а.с.33).

Суд, вислухавши пояснення позивача, заперечення сторони відповідача, взявши до уваги позицію представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших цивільних справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області від 9 лютого 2016 року ( справа № 22-ц/778/938/16 ; ЄУН 331/8613/15) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, треті особи : орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, Жовтневий районний відділ в м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації встановлені такі обставини, які доказуванню не підлягають (а.с.44- 46).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 22 вересня 2001 року по 10 лютого 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_3 на праві власності за нотаріально посвідченим договором дарування від 24 березня 2001 року, належить квартира АДРЕСА_4, за адресою якої за погодженням батьків зареєстровано їх неповнолітню доньку, ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року при розгляді справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту було встановлено сервітут щодо вищевказаної квартири, надавши неповнолітній ОСОБА_5 право безоплатного та безстрокового користування квартирою № 193 в будинку № 1 по вул.. Грязнова в м. Запоріжжі ( а.с.9).

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в тому числі про припинення встановленого судовим рішенням від 24.02.2015 р. сервітуту, посилаючись при цьому як на правову підставу заявленої вимоги на п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України.

Згідно п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

З оглянутої в суді позовної заяви ОСОБА_4, яка діяла як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 вбачається, що як на підставу встановлення сервітуту щодо вищевказаної квартири, позивачка посилалася на той факт, що, починаючи з 1.02.2014 р. ОСОБА_3 почав вимагати від неї залишити квартиру разом з дитиною. У зв»язку з цим 5.02.2014 року вона разом з дочкою під тиском відповідача змушені були залишити квартири по вул. Грязнова і тимчасово оселитися в квартирі її батьків. Такі дії відповідача, як зазначила в позові ОСОБА_4, створюють реальну загрозу позбавлення її дитини гарантованого законом права на житло ( справа № 2/331/289/15 , а.с.1-3).

В суді встановлено та не заперечується сторонами, що на день встановлення сервітуту щодо вищевказаної квартири неповнолітня ОСОБА_5 нею не користувалася та не користується і по теперішній час.

В суді встановлено та не заперечується сторонами по справі, що неповнолітня ОСОБА_5 не користувалася та не користується вищевказаною квартирою , в тому числі і з тієї підставою, що 17 липня 2014 року її батько ОСОБА_3 вдруге одружився, а вже з березня 2014 року заселив в належну йому на праві власності свою майбутню дружину з двома неповнолітніми дітьми.

При цьому рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9.11.2015 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої доньки, ОСОБА_5, з ним за адресою квартири АДРЕСА_5, на яке позивач посилається в обгрунтування заявленої вимоги, не припиняє та не позбавляє права останньої безоплатного та безстрокового користування цією квартирою за сервітутом, встановленим рішенням суду від 24.02.2015 року ( а.с.46).

Обставин, які б мали істотне значення для припинення сервітуту, в суді не встановлено.

Надалі, позивач, посилаючись на ст. 405 ЦК України, просить суд визнати неповнолітню ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 193 в будинку № 1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі, оскільки вона понад один рік не користується цим житлом без поважних причин.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В даному випадку право користування вищевказаною квартирою неповнолітньою ОСОБА_5 є безоплатним та безстроковим, що встановлено рішенням суду від 24.02.2015 року, сервітут по якому не припинений.

Отже, вимога щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_5 такої , що втратила право користування жилим приміщення , задоволенню також не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 402, 406 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи : районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, Жовтневий відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

13.06.2016