Справа № 300/243/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Панька В.Ф.,

суддів: Фазикош Г.В. і Куцина М.М.,

при секретарі: Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 03 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Воловецького районного суду від 03 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 просить таке скасувати та ухвалити нове, яким: стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду, а саме невиплачену заробітну плату за період роботи в лютому-грудні (включно) 2009 року із врахуванням її індексації в сумі 129 828,93 грн. та компенсацію в сумі 71 891,97 грн., всього: 201 720, 90 грн.; стягнути з ОСОБА_3 100 000 грн. відшкодування моральної шкоди завданої злочином.

Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Указує, що ОСОБА_3 здійснюючи підприємницьку діяльність з метою отримання прибитку в порушенням вимог Конституції України та КЗпП України використовував працю позивача та інших працівників найману робочу силу з лютого 2009 року по грудень 2009 року на лісосіці у Сколівському військовому лісгоспі без укладення трудового договору та внесення запису до трудової книжки, нарахування заробітної плати та обов'язкових державних платежів, надання відпусток та оплати лікарняних найманому працівникові, передбачених трудовим законодавством України. Виконуючи роботи, позивач 16 вересня 2009 року отримав травму при виконанні лісосічних робіт в результаті якої став інвалідом 3-ої групи, але відсутність трудового договору унеможливлює отримання позивачем страхових виплат від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Зазначає, що внаслідок цього позивач зазнав сильних душевних страждань, переніс кілька операцій, став інвалідом 3-ої групи, в результаті чого порушено нормальний спосіб життя, змушений витрачати власні кошти на лікування, а відповідач уникає будь-яких контактів із позивачем, у зв'язку з цим оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Судом першої інстанції було встановлено, що як видно з вироку Свалявського районного суду від 27.02.2013 року, при розгляді кримінальної справи стосовно відповідача, встановлено, що домовленість між сторонами була про оплату 25 грн. за 1 куб. лісу, а не 1129,01 грн. суд під час розгляду кримінальної справи не з'ясував наявність чи розмір заборгованості, оскільки з пояснень позивача та свідків, підтверджено, що дійсно домовленість була за 25 грн. за куб лісу і така оплата відповідачем здійснювалася. Інших доказів, що саме сума 1129,01 грн. була заробітною платою позивача, позивачем не було надано, як і не надано розрахунок кількості кубів фактично вирубленого ОСОБА_2 лісу, також позивачем не надано доказів про заборгованість по заробітній платі, а вироком Свалявського районного суду від 27.02.2013р. даний факт спростовано. Щодо відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається з вироку Свалявського районного суду від 27.02.2013 р. нещасний випадок стався з ОСОБА_2 не з вини відповідача, кошти на лікування позивача в добровільному порядку надавалися ОСОБА_3, що підтверджено показами самого ОСОБА_2 та свідків при розгляді кримінальної справи. Крім того, суду не було представлено доказів на підтвердження перенесених операцій чи витрачання коштів на лікування від отриманої травми позивача. Стосовно страхових виплат, не отриманих відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», то вони мають майновий характері і не можуть розглядатися в контексті відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи вироком Свалявського районного суду віл 27 лютого 2013 року (а.с.5-7) ОСОБА_3 визнано винним за ч.1 ст.172 КК України та призначено покарання у вигляді 510 грн. штрафу; звільнено ОСОБА_3 від покарання призначеного цим вироком у зв'язку зі спливом строку позовної давності на підставі ст.ст.49,74 КК України; до вступу вироку в законну силу запобіжний захід відносно ОСОБА_3 залишити попередній - підписка про невиїзд; цивільний позов задоволено частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь управління Пенсійного фонду України у Воловецькому районі 5966,40 грн., в задоволенні решти цивільного позову відмовити. Як видно з довідки головного управління статистики у Закарпатській області, відділу статистики у Воловецькому районі середньомісячна заробітна плата працівника у лісовому господарстві та пов'язаних з ними послуг по Воловецькому району за січень-грудень 2009 року становила 1129,01 грн. (а.с.8). Як видно з довідки МСЕК від 17.02.2011р. ОСОБА_2 є інвалідом 3-ої групи (а.с.9).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до абз.1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач жодними належними та допустимим доказами не довів тих обставин на які він посилається, як на обґрунтування своїх вимог. Крім того, ті обставини,факти та докази на які посилається ОСОБА_2 суперечать тим,які встановлені вироком Свалявського районного суду від 27 лютого 2013 року,який набув законної сили.

Колегія суддів констатує, що доводи,які зазначені ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі не можуть бути взяті судом до уваги оскільки вони не спростовують висновки суду першої інстанції та матеріалів наявних у справі.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2. Рішення Воловецького районного суду від 03 серпня 2016 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: