АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Госпкомобслуговування» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

у січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Госпкомобслуговування», в якому, з урахуванням уточнень та збільшення позовних вимог, просив визнати його звільнення з посади столяра 6-го розряду у КП «Госпкомобслуговування» незаконним, поновити на роботі; стягнути з відповідача заробітну плату за вимушений прогул в розмірі 10 923, 60 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 02.10.2007 року він працював у відповідача на посаді столяра 6-го розряду. Наказом директора відповідача № 4к від 06.01.2016 року на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, яке він вважає незаконним. Зазначає, що він не знав про те, що до нього раніше застосовувались дисциплінарні стягнення. ОСОБА_2, який написав доповідну записку про те, що нібито склалася конфліктна ситуація, при особистій розмові заперечував факт написання такої записки і конфлікту як такого.

Справа № 761/2311/16 Апеляційне провадження № 22-ц-796/8005/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що він не був ознайомлений з наказами про оголошення йому доган, письмові пояснення від нього ніхто не вимагав. Він двічі подавав заяву про встановлення йому графіку робочого часу з 8 год. до 17 год. за рекомендаціями лікарів, оскільки є інвалідом другої групи, проте відповіді на ці заяви не отримав. Вважає, що виконував роботу добросовісно, якісно і вчасно і дисциплінарних проступків не вчиняв.

У судовому засіданні позивач та його представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача Соколов В.А. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 02.10.2007 року ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді столяра 6-го розряду.

Наказами відповідача № 66к від 10.08.2015 року, № 63 від 14.09.2015 року, № 64 від 15.09.2015 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган.

06.01.2016 року відповідачем видано наказ № 4 к, згідно з яким за систематичне порушення трудової дисципліна, систематичне порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, за самовільне систематичне залишення робочого місця без згоди керівництва, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за ч. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку).

Зазначений наказ видано відповідно до доповідної записки від 04.01.2016 року начальника відділу обслуговування інженерних мереж ОСОБА_2 між ним та позивачем виник конфлікт, останній виявив неповагу до нього як до керівника, погрожував звільненням та фізичною розправою, а також позивач систематично порушує трудову дисципліну та норми внутрішнього трудового розпорядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 149 цього ж Кодексу до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Наказом № 66 к від 10.08.2015 року на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, яке виявилося в невиконанні заявки на ремонт дверей.

Наказом № 64 від 15.09.2015 року на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліна, яке виявилося у відсутності позивача на робочому місці 8 та 9 вересня 2015 року з 17 до 18 години та невиконанні останнім доручення щодо монтажу роздаточної зони у столовій по вул. Хрещатик, 36.

Зазначені накази позивачем не оскаржувалися, вимог про скасування цих наказів чи визнання їх неправомірними не заявлялося, а відтак доводи апеляційної скарги щодо незаконності наказів про оголошення доган колегією суддів до уваги не приймаються.

Відтак суду першої інстанції необхідно було належним чином з`ясувати чи було вчинено позивачем ще один дисциплінарний проступок після оголошення доган, що давало б право відповідачу застосувати такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення за систематичне порушення трудової дисципліни. Проте, суд належним чином не проаналізував підстави звільнення позивача, викладені у наказі про звільнення та належним чином не перевірив обставин, на які посилався позивач.

З наказу № 4-к від 06.01.2016 року вбачається, що позивача звільнено з роботи за конфліктну ситуацію з начальником відділу обслуговування інженерних мереж ОСОБА_2, яка сталася 04.01.2016 року; відсутність на робочому місці 8, 9 та 15 вересня 2015 року з 17 до 18 години; за невиконання заявки та ремонт дверей станом на 10.08.2015 року; за невиконання позивачем з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року жодної заявки.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Суд першої інстанції не врахував положення даної норми, а також вимог ч. 2 ст. 149 КЗпП України, згідно з якою за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення та не звернув уваги на те, що за відсутність на робочому місці 8, 9 вересня 2015 року з 17 до 18 години та за невиконання заявки та ремонт дверей станом на 10.08.2015 року на позивача уже були накладені дисциплінарні стягнення, а відтак звільнення за ці самі порушення не допускається.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що за відсутність на робочому місці позивача 15 вересня 2015 року з 17 до 18 години відповідач мав право застосувати дисциплінарне стягнення не пізніше одного місяця з дня його виявлення, проте у порушення вимог ч. 1 ст. 148 КЗпП України таке стягнення застосовано після спливу зазначеного строку.

Позивача звільнено також у зв`язку з невиконанням ним жодної заявки у період з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року.

У підтвердження належного виконання своїх обов`язків позивач надав довідку, видану начальником відділу з питань мобілізаційної роботи ОСОБА_8 від 13.01.2016 року та довідку, видану виконуючим обов`язки начальника управління з питань запобігання та протидії корупції ОСОБА_9 про те, що протягом 2015 року ОСОБА_1 роботи згідно журналу заявок виконання робіт виконані якісно та вчасно.

Відхиляючи зазначені докази суд першої інстанції вказав на те, що такі довідки надані особисто позивачем та останній не заявив клопотання про допит ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як свідків.

Проте, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Довідки, надані позивачем щодо якісного та вчасного виконання ним заявок, відповідач не спростовував, про будь - які обставини, які б викликали сумнів у написанні таких довідок особисто ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не заявляв, журналу заявок на виконання робіт за період з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року, який знаходиться саме у відповідача не надавав.

Відтак суд помилково відхилив як неналежні докази вищезазначені довідки лише з тих підстав, що особи, які їх видали не допитувалися у судовому засіданні як свідки.

Відповідно ж до журналу заявок на виконання робіт позивач виконував заявки у період з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року (а.с. 184-189). Відтак звільнення позивача з роботи за невиконання заявок у період з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року є неправомірним, оскільки вчинення такого дисциплінарного проступку позивачем спростовується матеріалами справи. Представник відповідача при розгляді справи у апеляційному порядку оглянув копію журналу на виконання робіт та визнав, що він відповідає дійсності.

Заперечуючи проти такої підстави звільнення як відмова виконувати розпорядження ОСОБА_2 та створення конфліктної ситуації з останнім позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не є його безпосереднім керівником. Представник відповідача у судовому засіданні зазначені доводи не спростував. Крім того, у доповідній записці начальника відділу обслуговування інженерних мереж ОСОБА_2 також зазначено про невиконання позивачем жодної заявки за жовтень - грудень 2015 року, проте як зазначено вище ця обставина спростована журналом на виконання робіт та довідками.

У письмових запереченнях відповідач зазначав про те, що позивач був відсутній на робочому місці 05.01.2016 року з 17 до 18 години, проте дана обставина не була підставою для звільнення, що вбачається із наказу про звільнення позивача.

За вказаних обставин суд помилково визнав звільнення позивача з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України правомірним, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середній заробіток при виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

Відповідно до довідки про заробітну плату останніми місяцями перед звільненням є листопад (розмір заробітної плати 2 680,56 грн. за 17 днів) та грудень 2015 року (2 838,24 грн. за 18 днів).

Середньоденний заробіток для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 157,68 грн. (2680,56+2 838,24: 35).

Відповідно до наказу № 180-к від 05.11.2012 року ОСОБА_1 встановлено неповний робочий тиждень тривалістю 4 робочих дні.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу на час ухвалення рішення судом першої інстанції складає 8 987,76 грн. (157,68 грн.* 57 днів).

Позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 192,71 грн., вихід за межі позовних вимог чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 192,71 грн.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами ст. 88 ЦПК України у розмірі 551,20 грн. та 606,32 грн. (розгляд справи судом першої інстанції та апеляційний розгляд), що разом складає 1 157,52 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Госпкомобслуговування» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з посади столяра Комунального підприємства «Госпкомобслуговування» незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на посаді столяра Комунального підприємства «Госпкомобслуговування» з 06 січня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Госпкомобслуговування» на користь ОСОБА_1 8 192,71 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Комунального підприємства «Госпкомобслуговування» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. та 606,32 грн., що разом складає 1 157,52 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді