Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Саган В.М.

при секретарі судового засідання Степаненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Борисполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання недійсним кредитного договору

встановив:

Позивач, ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 в якому просив стягнути з відповідача на його користь 66039,17 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 15.06.2015 року 1 390 707,59 грн. заборгованості за кредитним договором, яка складається із: заборгованості за кредитом 56 819,86 доларів США, що еквівалентно 1196559,72 грн.; в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 365,29 доларів США що еквівалентно 7692,58 грн.; заборгованість за відсотками 5133,25 доларів СШВ, що еквівалентно 108100,23 грн.; в тому числі прострочення заборгованості за відсотками 4627,18 доларів США що еквівалентно 97442,99 грн.; розрахована пеня 4086,06 доларів США, що еквівалентно 86047,64 грн. посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/6435/74/66128, предметом якого було надання банком грошових коштів в розмірі 65000 доларів США. Позичальник припинив належним чином виконувати свої грошові зобов»язання, а саме здійснювати щомісячні обов»язкові платежі відповідно до Графіку погашення, в результаті чого у нього утворилась заборгованість, тому позивач змушений вимагати стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та сплачений судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В судовому засідання представник позивача позов підтримала, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Відповідач заявлений позивачем позов не визнав та пред»явив зустрічний позов в якому просить визнати недійсним кредитний договір №014/6435/74/66128 від 20.12.2007;визнати недійсним договір іпотеки №014/6435/74/66128 від 21.12.2007; зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №10755 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно, як об»єкт обтяження: квартиру АДРЕСА_1; виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 та постановити окрему ухвалу направивши її до правоохоронних органів для вжиття заходів щодо наявних ознак кримінального правопорушення в діях посадових осіб ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» передбачених ст..ст. 190,191,192 КК України.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи знаходить, що позов ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Як встановлено в судовому засіданні, 20 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/6435/74/66128, предметом якого було надання банком грошових коштів в розмірі 65000 (Шістдесят пять тисяч доларів США) зі сплатою 12,25% відсотків річних терміном по 20 грудня 2027 року на споживчі цілі, а саме придбання трикімнатної квартири загальною площею 67,5 кв.м за адресою АДРЕСА_3. В якості забезпечення виконання зобовязань 21 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 014/6435/74/66128, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, за яким передано в іпотеку банку трикімнатну квартиру загальною площею 67,5 кв.м за адресою АДРЕСА_3. Додатковою угодою без номеру від 20.12.2007 внесено доповнення до п.4.4 кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 про те, що розмір процентної ставки змінюється у випадку припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем шляхом підвищення до рівня ставки діючої за відповідною програмою кредитування. Додатковою угодою № 2 від 28.03.2008 року встановлено процентну ставку 13% річних та встановлено новий розмір щомісячного платежу в розмірі 761,16 доларів США.

Як вбачається із позову та наданих суду доказів, позивачем не надано належних доказів того, що він повідомляв відповідача про умови кредитування, відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого постановою №168 НБУ від 10.05.2007 року.

В п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1)особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

На виконання вимог даної норми Закону України «Про захист прав споживачів, Національним банком України 10.05.2007 року було прийнято постанову №168, якою було затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Вказані Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. В п.2.4. зазначених правил вказано, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Письмове підтвердження про ознайомлення відповідача з вказаними Правилами позивач не надав.

Надані суду Умови кредитування відповідно до ст. 64 ЦПК України не можуть бути визнані належним доказом тому, що банк не надав оригіналу цього документу. Крім цього, навіть з копії видно, що у даному документі відсутні дані про процентні ставки, комісії, переваги схем кредитування, а також, орієнтовне число сукупної вартості. В судовому засіданні банк не зміг назвати орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Також банк не розписав сукупну вартість кредиту в національній валюті при зміні курсу, не вказав сукупну вартість по кожному платіжному періоду, як того вимагає НБУ. Вказане спричиняє порушення балансу рівності прав сторін кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007, а тому відповідно до п.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказана умова є несправедливою, всупереч принципу добросовісності, так як його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Така позиція викладена у Рішенні Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р., Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р., п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.96 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", в яких вказано, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг); споживачу об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання; фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця, а оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору.

Крім того, позивачем не надано суду оригінал Заяви-анкети, а лише її копію. Оскільки оригіналу не надано, а дана копія не є належним доказом, тому вказаний доказ суд оцінює критично та не приймає до уваги як доказ.

В п.1.3.2 кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 вказано що місячний платіж, який необхідно сплачувати відповідачу є 727,07 доларів США. В цьому пункті вказано, що розмір може змінюватися у випадку часткового дострокового погашення кредиту та коригування процентної ставки. Тобто, для зміни розміру щомісячного платежу мають бути виконані одночасно дві умови: здійснення часткового дострокового погашення кредиту та зміна процентної ставки. Інших умов для зміни щомісячного платежу кредитним договором № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 не передбачено. В п.7.1. кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 вказано, що погашення здійснюються згідно графіку платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007, в якому платіж становить 727,07 доларів США.

Додатковою угодою № 2 від 28.03.2008 року встановлено процентну ставку 13% річних та встановлено новий розмір щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 761,16 доларів США. Інших додаткових угод не існує.

Суду був наданий банком Графік платежів, який складений у доларах США, але дані про еквівалент у гривнях в ньому відсутні. У графіку платежів також не розписана докладно сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Крім того, ОСОБА_2 подав різні копії Додаткової угоди №2. Так, спочатку з позовом було подано додатковий договір №2 з номером Кредитного договору, а пізніше за клопотанням, той самий додаток №2 надано вже без номеру. Судом було витребувано оригінал цього документа, але банк його не надав, натомість подав акт № 49 від 18.04.2013,в якому зазначено, що кредитні справи 2007 року знищені.

Банк також надав копію виписки з рахунку погашення кредиту на ній стоїть штамп представника банку ОСОБА_5, але підпис особи візуально не співпадає з підписом представника банку ОСОБА_5 під позовною заявою. Порядок завіряння копій визначено п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту № 55 від 07.04.2003 року, «Вимоги до оформлювання документів». Відповідно до п. 5.27, Відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів Згідно з оригіналом, назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту. Тобто, підпис ОСОБА_5, яка підписала позовну заяву, та підпис ОСОБА_5, яка завірила копію виписки, різні і до того ще й відсутня дата, а тому вказана копія не може бути прийнята судом як належний доказ.

Крім того, судом встановлено також недотримання банком вимог Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», який є чинний, має силу закону України та встановлює правовий порядок використання іноземної валюти (далі по тексту Декрет). Цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

До суду відповідачем не надано генеральну або індивідуальну ліцензії, що були чинними на 20.12.2007. Суд розцінює це як відсутність її у банка на момент укладання договору, всупереч п.2 ст.5 та пп.в) п.4ст. 5 Декрету, індивідуальної та генеральної ліцензій, що дозволяли би банку видачу валютного кредиту в доларах США.

Таким чином встановлено, що станом на 20.12.2007 у відповідача була в наявності лише банківська ліцензія № 10 від 11.10.2006 з дозволом № 10-4 від 11.10.2006 з відповідним додатком, які надані суду. Відповідно до п.1.5. Постанови НБУ від 14.10.2004 № 483 індивідуальна ліцензія видається банкам або замість неї чинна банківська ліцензія з дозволом на використання іноземної валюти як засобу платежу, тобто на оплату за товари та послуги, на сплату відсотків по кредиту, а не на видачу кредиту в доларах США. А відповідно до пп.2 ст.5 Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Судом не встановлено видачі генеральних ліцензій НБУ встановленого порядку станом на 20.12.2007 .

Відповідно до ст.1 Декрету долари США є валютні цінності і є іноземною валютою. Долари США є грошовими коштами відповідної іноземної держави і використання їх на території України обмежується низкою законодавчих актів України. Крім того, обіг на території України інших грошових одиниць прямо забороняється ст. 32 ЗУ «Про Національний банк України». Згідно ст. 192 ЦКУ іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, яким є Декрет.

Згідно ст. 193 ЦКУ валютні цінності є видом майна та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом, яким на 20.12.2007 був і на даний час залишається Декрет КМУ № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Станом на 20.12.2007 видача відповідачу валютного кредиту в доларах США без наявності індивідуальної або генеральної ліцензії чинним законодавством України не передбачалася. Жодним законом України не передбачалося надання дозволу банкам на видачу валютного кредиту в доларах США за умови наявної банківської ліцензії та письмового дозволу з додатком замість генеральної або індивідуальної ліцензій.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що станом на 20.12.2007 не було жодного закону України, який надав би повноваження НБУ або іншій державній установі встановлювати інший порядок ліцензування валютних операцій крім того, який встановлений Декретом, а саме обовязкова наявність у банка генеральної та індивідуальної ліцензій.

Постанова НБУ № 275 від 17.07.2001 «Про затвердження Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», яка була чинна на 20.12.2007 і яка була скасована постановою НБУ № 306 від 08.09.2011, також не містить нормативів щодо використання банками банківської ліцензії замість генеральної або індивідуальної ліцензій. Лише 15.08.2011 НБУ постановою № 281 затвердив Положення про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій.

Таким чином, станом на 20.12.2007 при підписанні кредитного договору № 014/6435/74/66128 були відсутні у позивача генеральна або індивідуальна ліцензії НБУ, які згідно чинного законодавства мали бути в наявності. А наявна банківська ліцензія давала право лише на використання доларів США у якості засобу платежу. Про відсутність своїх ліцензій позивач не повідомив відповідача.

Відповідно до ст.19 Конституції України НБУ діє лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про НБУ» № 679-14 від 20.05.1999 НБУ є особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Нормативно-правові акти НБУ приймаються у вигляді постанов.

У позовних вимогах банк просить стягнути заборгованість в доларах США, що є незаконною позовною вимогою на підставі наступного. 10 лютого 2016 року Верховний Суд України при розгляді справи № 6-1680цс15 за позовом банку до поручителя про стягнення заборгованості по валютному кредитному договору розяснив, що якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті, то при наявності хоча б у однієї з сторін або у банка, або у позичальника індивідуальної або генеральної ліцензій на використання іноземної валюти на території України(стаття 5 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»), суд може прийняти рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому необхідно встановити факти, без яких прийняти законне і обґрунтоване рішення неможливо, а саме наявність індивідуальної або генеральної лицензій на використання іноземної валюти на території України у кредитора. Така ж правова позиція була висловлена при перегляді справ № 6-145цс14, № 6-190цс15. Банк такі ліцензії, як докази, суду не надав, а тому позовні вимоги банку є незаконними.

Представник Банку посилався на лист № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» де НБУ замінив поняття «генеральна ліцензія» посилався на «письмовий дозвіл». Цей лист не може братися судом до уваги тому, що відповідно до ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України, також суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Уразі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

В листі Міністерства юстиції України № 22-48-548 від 03.11.2006 вказано, що одночасно звертаємо увагу, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління не є нормативно-правовими актами, вони мають лише роз'яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових

норм.

Тому, суд знаходить, що посилання на вказаний вище лист НБУ є незаконним, так як він не є нормативно-правовим актом і не може мати вищу юридичну силу.

В копію меморіального ордеру, яку банк надав як доказ видачі кредиту, платник та одержувач вказаний відповідач, хоча підпис його відсутній. Також представник банку не може пояснити кому належить рахунок 223341306, який за меморіальним ордером належить відповідачу. Крім цього, у копії меморіального ордеру неможливо встановити в даті рік, що ставить під сумнів цю копію, а звірити її з оригіналом неможливо через ненадання оригіналу.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Статтею 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із вищенаведеними нормами, факти здійснення господарських операцій доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами.

Згідно із вищенаведеними нормами, первинний бухгалтерський документ повинен бути складений безпосередньо під час здійснення господарської операції. Тобто всі реквізити повинні бути внесені і заповнені безпосередньо в момент видачі кредитних коштів.

Відповідно до пояснень представника банку всі копії документів, які надані суду були роздруковані із компютера у невідомий час невідомою особою. Тобто ці документи не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції.

Таким чином, долучені до матеріалів позову докази не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обов»язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення, часу здійснення господарської операції.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Копії невідомого походження не є належними та допустимими доказами у справі. Копіями невідомого походження є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.

Зазначене підтверджується правовими позиціями Верховного суду України у справах №6-29420св10, Вищого спеціалізованого суду України у справах 6- 42756св14, 6-47120св14 та численних інших справах.

Як встановлено в судовому засіданні і заявлено представником банку в судовому засіданні оригіналів первинних бухгалтерських документів у позивача немає, вони були знищені за актом від 18.04.2013 № 49, що є порушенням вимог ст.ст. 220, 228, 676 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою НБУ № 601 від 08.12.2004, за яким строк зберігання меморіальних документів за довгостроковими кредитами, кредитних справ складає 5 років після погашення кредиту.

Крім того, позовну заяву подано від ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», що має , а в позовній заяві позивач просить стягнути кошти на користь іншої юридичної особи Київської регіональної дирекції ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», яка має . Фактично це дві різні юридичні особи, зареєстровані за різними адресами.

В судовому засіданні встановлено, що всупереч п.12.2 кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 ОСОБА_6 акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» не повідомило відповідача про факт відступлення права вимоги вказаним кредитним договором Київській регіональній дирекції ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», так як доказів про відступлення права вимоги від ОСОБА_7 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до Київської регіональної дирекції ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» суду не надано.

Відповідно до ст. 517 ЦК України відповідач має право не виконувати свої зобовязання по кредитному договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 до моменту надання доказів переходу прав вимоги по вказаному кредитному договору від кредитора ОСОБА_7 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до нового кредитора ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» або Київської регіональної дирекції ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль». Коли відбувся перехід цих прав, суду на надано, а тому вимоги ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про невиконання відповідачем зобовязань по кредитному договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007, в якому кредитор ОСОБА_6 акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль», є безпідставними та незаконними.

Щодо зустрічного позову відповідача про визнання кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 недійсним, суд виходить з того, що у позивача при укладенні вказаного кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія, що мала бути видана НБУ відповідно до пп.в) п.4ст.5 Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», який є чинним, має силу закону України та встановлює правовий порядок використання іноземної валюти (далі по тексту Декрет). До суду відповідачем не надано генеральну або індивідуальну ліцензії, що були чинними станом на 20.12.2007. Як встановлено в суді станом на 20.12.2007 у відповідача була в наявності лише банківська ліцензія № 10 від 11.10.2006 з дозволом № 10-4 від 11.10.2006 з відповідним додатком, що надані до суду.

Таким чином, встановлено, що станом на 20.12.2007 при укладенні кредитного договору № 014/6435/74/66128 були відсутні у відповідача індивідуальна ліцензія НБУ та у позивача генеральна або індивідуальна ліцензії НБУ, які згідно чинного законодавства мали бути в наявності для видачі відповідачу валютного кредиту в сумі 65000 доларів США. Наявна банківська ліцензія позивача давала право лише на використання доларів США у якості засобу платежу.

Станом на 20.12.2007 видача відповідачем валютного кредиту в доларах США без наявності індивідуальної або генеральної ліцензії чинним законодавством України не передбачалася. Станом на 20.12.2007 жодним законом України не передбачалося надання дозволу банкам на видачу валютного кредиту в доларах США за умови наявної банківської ліцензії та письмового дозволу з додатком замість генеральної або індивідуальної ліцензій.

Враховуючи, що згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину кредитного договору № 014/6435/74/66128 суперечить актам цивільного законодавства, а саме Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» тому згідно ч.1 ст.215 та ст. 227 ЦК України вказані обставини є підставою для визнання недійсності кредитного договору.

Згідно ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи здійснений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Щодо вимог ОСОБА_3 постановити окрему ухвалу та направити її до правоохоронних органів для вжиття заходів щодо наявних ознак кримінального правопорушення в діях посадових осіб ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» передбачених ст..ст. 190,191,192 КК України, суд знаходить необхідним відмовити, так як позивач є дієздатним і може сам захистити себе звернувшись з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно нього до правоохоронних органів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10, 60,88,209,213-215,224-226 ЦПК України, ст.ст.192,193, 203, 227, 229,517 ЦК України , ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого постановою №168 НБУ від 10.05.2007 року, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір №014/6435/74/66128 від 20.12.2007.

Визнати недійсним договір іпотеки №014/6435/74/66128 від 21.12.2007.

Зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №10755 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно, як об»єкт обтяження: квартиру АДРЕСА_1.

Виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: