Номер провадження 22-ц/775/1950/2016 Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 вересня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 27 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KTH3GK07430128, за яким відповідач отримав кредит у сумі 22 000,00 доларів США строком до 24 грудня 2026 року. Станом на 25 вересня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість 24191,93 доларів США, що за курсом 21,46 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25 вересня 2015 року складає 519158,82 грн., яку просили стягнути.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 вересня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просили скасувати рішення, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, оскільки рішення суду є незаконним, порушує вимоги процесуального права, які встановлюють для суду обовязковість захистити порушені права позивача у спосіб визначений законами України, суд не врахував норми права, які регулюють спірні у цій справі правовідносини про застосування яких Верховним судом України здійснено правовий висновок, який викладено у постанові №6-1080цс15 від 3 лютого 2016 року, за яким наявність рішення про звернення стягнення на предмет, яким забезпечене основне зобовязання, не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим основним зобовязанням і правові підстави для відмови у такому позові у суду відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити.

Відповідач до суду не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином телефонограмою, яка передана 23 листопада 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за №5259.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1Г 27 грудня 2006 року укладений кредитний договір №KTH3GK07430128. В забезпечення виконання зобовязань укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 надав в іпотеку квартиру загальною площею 65,30 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., яка розташована в м. Краматорську по бул. Краматорському, 10-73. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 16 травня 2013 року задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки б/н від 27 грудня 2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки.

Але з такими висновками суду погодитися неможливо.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року по справі №6-1080цс15.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 22000 дол. США на строк з 27 грудня 2006 року по 24 грудня 2026 року (арк..спр.12-13), рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 травня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 27 грудня 2006 року квартиру за адресою м.Краматорськ Донецької області бул.Краматорський, 10/73, що належить ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості за кредитним договором № KTH3GK07430128 від 27 грудня 2006 року в загальному розмірі 20895,72 дол. США, що за курсом НБУ станом на 4 березня 2013 року складає 166956,80 грн. (арк..спр.187-188).

До цього часу рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане, тобто позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Виходячи з викладеного рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального права, що є підставами для його скасування.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач порушив умови договору в частині своєчасного повернення кредитних коштів, тобто підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 18901,39 дол. США, що за курсом службового розпорядження Національного банку України від 25 вересня 2015 року (в межах позовних вимог) складає 405623,83 грн. (арк..спр.4-10) та стягнення комісії в сумі 792 дол. США, що за курсом НБУ становить 16996,32 грн..

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Таким чином, ураховуючи суть взаємоповязаних кредитних і заставних зобовязань, факт звернення стягнення на предмет іпотеки породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного. Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним судом України 6 квітня 2016 року по справі №6-2387цс15.

Рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки набуло законної сили 28 травня 2013 року, ПАТ КБ «Приватбанк» до ухвалення рішення по даній справі не вчинило жодних дій для його виконання.

Надання представником позивача апеляційному суду протоколу проведення аукціону по реалізації нерухомості від 23 жовтня 2016 року (арк..спр.189) не має правового значення по даній справі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а рішення суду ухвалене 19 вересня 2016 року, тобто дані дії мали місце після ухвалення рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, по даній справі мало місце ухилення кредитора від реалізації предмета іпотеки і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог іпотекодержателя, що має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання, та призводить до прострочення кредитора, що виключає сплату процентів.

Отже проценти, нараховані після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за період з 16 травня 2013 року по 25 вересня 2015 року в сумі 2127,05 дол. США (3226,48 1099,43) не підлягають стягненню.

Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1099,43 дол. США, що за курсом службового розпорядження Національного банку України від 25 вересня 2015 року (в межах позовних вимог) складає 23593,77 грн..

Крім того, підлягає стягненню пеня, нарахована станом на 14 квітня 2014 року в сумі 0,06 дол. США, що за курсом службового розпорядження Національного банку України від 25 вересня 2015 року (в межах позовних вимог) складає 1,29 грн. (арк..спр.206-207).

Відносно даної суми пені апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу спеціального строку позовної давності, оскільки відповідачем не подавалась відповідна заява.

В той же час позовні вимоги щодо стягнення пені, нарахованої з 14 квітня 2014 року в сумі 1272 дол. США не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» N 1669-VII від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Краматорськ.

В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р.

Згідно із пунктом 16 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Краматорськ.

З копії паспорта відповідача вбачається, що вона зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк..спр.14). Дана обставина також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу (арк..спр.22).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 нарахована пеня, починаючи з 14 квітня 2014 року та станом на 25 вересня 2015 року заборгованість по пені склала 1272 дол. США (арк..спр.18, 206-207), в той час як вищевказаним Законом в даний період заборонено нарахування пені.

На підставі викладеного , апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню в загальній сумі 446215,21 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 18901,39 дол. США, що за курсом НБУ становить 405623,83 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1099,43 дол. США, що за курсом НБУ становить 23593,77 грн., комісії в сумі 792 дол. США, що за курсом НБУ становить 16996,32 грн. та пені в розмір 0,06 дол. США що за курсом НБУ становить 1,29 грн..

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви сплатив в сумі 7787,38 грн. (арк..спр.1)

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив позовні вимоги в сумі 446215,21 грн., на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 6693,23 грн. пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 вересня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № KTH3GK07430128 від 27 грудня 2006 року в загальній сумі 446215,21 грн. та судовий збір в сумі 6693,23 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: