АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/3828/15-ц 22-ц/774/1155/К/16
Справа № 211/3828/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1155/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 27 (IV) Суддя-доповідач ОСОБА_2
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів Грищенко Н.М., Ляховської І.Є.,

секретар - Євтодій К.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2», ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2», ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 грудня 2007 року між ОСОБА_6 та Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_5 ОСОБА_2» (надалі ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_5 ОСОБА_2» (надалі ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2») було укладено кредитний договір № 014/0122/35527/82.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 06 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» було укладено договір поруки № 014/08/11-21/089/07.

Позивач ОСОБА_3 вважає, що умови кредитного договору є дискримінаційними та несправедливими, порушують принцип рівності сторін, а тому підлягають визнанню недійсними, оскільки умови кредитного договору порушують її права, як споживача, так як їй не було надано повної, своєчасної та достовірної інформації про умови договору та порядок кредитування й супутні послуги.

Всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав у письмовій формі інформації про умови кредитування, зокрема наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладну інформацію; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору та за ненадання якої передбачена відповідальність, встановлена статтями 15,23 Закону.

Крім того, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної сукупної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту, як зазначено у договорі п. 3.5. містяться в додатках, ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» їй надані не були.

Крім того, 06 грудня 2007 року на момент укладання кредитного договору та договору поруки позивач ОСОБА_3 перебувала за межами України і не підписувала договір поруки, оскільки відповідно до відміток прикордонного контролю України вона вибула за межі України з дитиною 05.12.2007 року з аеропорту Бориспіль та повернулася 15.12.2007 року у той же пункт перетину державного контролю.

За таких обставин, уточнивши позовні вимоги в останній редакції від 07 липня 2015 року, ОСОБА_3 просила суд: визнати недійсним кредитний договір № 014/0122/35527/82 від 06.12.2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» та визнати недійсним договір поруки № 014/08/11-21/089/07 від 06.12.2007 року, укладени й між ОСОБА_3 та ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2».

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір поруки № 014/08/11-21/089/07 від 06 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» та ОСОБА_3

В іншій частині в позові - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» на користь держави витрати по справі судовий збір в сумі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині визнання договору поруки від 06.12.2007 року недійсним та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3, а також покласти на відповідача судові витрати позивача за подачу апеляційної скарги.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що під час укладення договору поруки, сторонами було дотримано вимоги ст.203 ЦК України та узгоджені всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду.

Апелянт зазначає, що судом не перевірено питання чи дійсно ОСОБА_3 підписувала договір поруки від 06.12.2007 року.

На думку представника позивача, якщо підпис у договорі поруки дійсно належить позивачу ОСОБА_3, то договір був укладений сторонами незалежно від дати його фактичного підписання.

Також, представник ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що договір поруки укладався в момент відсутності позивача на території України, тому даний договір є недійсним.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначає, що на її думку, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а тому колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду та законність рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» про визнання недійсним кредитного договору, оскільки дані висновки суду не були оскаржені.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06 грудня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» та відповідачем ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 014/0122/35527/82, відповідно до умов якого банк надав відповідачу ОСОБА_6 кредит у сумі 28000 долари США, на строк до 05.12.2017 року зі сплатою відсотків у розмірі 14,00 % річних у валюті кредиту. (а.с.5-8).

06 грудня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» та позивачем ОСОБА_3, укладено договір поруки № 014/08/11-21/089/07, відповідно до умов якого позивач, як поручитель, взяла на себе на добровільних засадах зобовязання перед банком відповідати за борговим зобовязанням боржника ОСОБА_6, що зазначені в п. 1.3 даного договору, які виникають з умов кредитного договору № 014/0122/35527/82 від 06 грудня 2007 року, а саме: повернути кредит в розмірі, зазначеному в п. 1.3 даного договору сплативши проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штраф) в розмірі, строки та в випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі. (а.с.9-10)

Згідно відміток прикордонного контролю, що містяться у закордонному паспорті, виданому на імя позивача, позивач ОСОБА_3 вибула за межі України з аеропорту Бориспіль 05 грудня 2007 року та повернулася до України 15 грудня 2007 року в той же пункт перетину державного кордону. (а.с.11-12)

Звертаючись до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» про визнання недійсним договору поруки від 06 грудня 2007 року, ОСОБА_3 посилалась на те, що 06 грудня 2007 року на момент договору поруки вона перебувала за межами України і не підписувала даний договір поруки, у звязку з чим спірний договір має бути визнаний недійсним.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та визнаючи спірний договір поруки недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір поруки № 014/08/11-21/089/07 укладався 06 грудня 2007 року в момент відсутності позивача на території України, а отже ОСОБА_3 фактично не могла проставити на ньому власний підпис.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій, якщо він підписаний сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору поруки недійсним, ОСОБА_3 посилалась на ту обставину, що договір поруки від 06.12.2007 року вона не підписувала, оскільки у період з 05.12.2007 року по 15.12.2007 року перебувала за межами України, та не уповноважувала інших осіб на його підписання.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доводити факт не підписання особою договору поруки та відсутності вільного волевиявлення на укладення даного правочину можна будь-якими допустимими доказами, суттєвими з яких будуть висновки судової почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів для спростування факту особистого підписання нею договору поруки від 06.12.2007 року.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Колегією суддів у судовому засіданні суду апеляційної інстанції на виконання положень ч.4 ст.10 ЦПК України було розяснено позивачу ОСОБА_3 права, передбачені ст.27 ЦПК України, а саме право заявляти клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Однак, позивач ОСОБА_3 не заявила клопотання про призначення про справі судової почеркознавчої експертизи, при цьому вказуючи на відсутність у неї вільних зразків її підпису за період з 2006 року по 2008 рік.

На думку колегії суддів, факт того, що позивач ОСОБА_3 у період з 05.12.2007 року по 15.12.2007 року перебувала за межам України, що підтверджується лише відомостями у закордонному паспорті, виданому на імя позивача (а.с.26-27), сам по собі не може бути доказом підписання спірного договору поруки не позивачем ОСОБА_3, а іншою особою, та відсутності у позивача вільного волевиявлення на укладення вказаного договору. Тому висновок суду першої інстанції про те, що позивач фактично не могла проставити підпис на договорі не підтверджені під час судового розгляду відповідними письмовими доказами та ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням ч.4 ст.60 ЦПК України, у звязку з чим знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» про те, що судом не перевірено питання чи дійсно ОСОБА_3 підписувала договір поруки від 06.12.2007 року.

Так як дата укладення договору поруки не є істотною умовою даного виду договорів, оскільки згідно ч.2 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, тобто з моменту його фактичного підписання сторонами, то колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» про те, що договір був укладений сторонами незалежно від дати його фактичного підписання, оскільки позивачем не доведено факт не підписання нею спірного договору.

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір поруки № 014/08/11-21/089/07 укладався 06 грудня 2007 року в момент відсутності позивача на території України, тому даний договір є недійсним, у звязку з чим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині знаходять своє підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору поруки № 014/08/11-21/089/07 від 06.12.2007 року на підставі ч.3 ст.203 і ч.1 ст.215 ЦК України,і у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на відповідача, а позивач звільнений від сплати судового збору.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду має бути скасовано, на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦК України, з ухвалення в нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2».

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2» - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2» про визнання недійсним договору поруки та стягнення з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2» на користь держави судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_2» про визнання недійсним договору поруки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_2

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8