Номер провадження: 22-ц/785/3011/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Полякової В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ Укрсоцбанк» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 грудня 2009року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про розподіл спільного майна та визнання права власності на частини нерухомого майна, -

встановила:

07 травня 2007р. ОСОБА_2 подала позовну заяву, в якій просила суд визнати за нею право власності на пляжний готель «Ластівка», розташований в с. Приморське, Кілійського району, в реакційній зоні узбережжя Чорного моря, посилаючись на те, що вказаний готель вона побудувала за свої кошти з метою розміщення туристів, що вона постійно сплачувала оренду за земельну ділянку, на якій розташований цей готель (а.с.3).

Рішенням Кілійського районного суду від 06 червня 2007р. заяву ОСОБА_2 було задоволено (а.с.19).

Ухвалою суду від 29 жовтня 2009р. за заявою ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 рішення суду від 06 червня 2007р. було скасовано за нововиявленими обставинами (а.с.30).

29 жовтня 2009р. судом було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, в якому позивачі просили виділити: ОСОБА_6 3/10 частини пляжного готелю «Ластівка», ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в сумісну власність 4/10 частини вказаного готелю, визнав за ними право власності на вищевказані частини цього готелю (а.с.32-34).

В обґрунтування позову ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 вказали, що 12 січня 2005р. між ними та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір про створення спільної часткової власності, та вони домовилися, що побудують житловий будинок пляжний готель «Ластівка», та у відповідності з понесеними витратами вони визначили частину кожного на вказаний готель, та після здачі готелю в експлуатацію вони визначать право власності кожного. Але їм стало відомо, що рішенням Кілійського районного суду від 06 червня 2007р. за ОСОБА_2 було визнано право власності на вказаний пляжний готель.

Рішенням Кілійського районного суду від 18 грудня 2009р. позов ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було задоволено.

Суд виділів в натурі та визнав за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на частину об'єктів нерухомого майна у складі домоволодіння - готелю «Ластівка», розташованого в рекреаційній зоні узбережжя Чорного моря с. Приморське Кілійського району Одеської області, а саме: із будинку літ. «А»: приміщення першого поверху, позначені в плані №№ 1-1 - коридор, площею 5,4 кв. м.; 1-2 - кімната відпочинку, площею 9,9 кв. м.; 1-3 - кухня, площею 15,4 кв. м.; 1-4 - туалет, площею 3,0 кв. м.; 1-5 - кімната відпочинку, площею 10,4 кв. м., всього по першому поверху 44,1 кв. м.; приміщення другого поверху, позначені в плані №№ 4-1 - кімната відпочинку, площею 12,6 кв. м.; 5-1 - кімната відпочинку, площею 9,8 кв. м.; 5-2 - туалет, площею 2,0 кв. м.; лоджія 5,5 кв. м., всього по другому поверху 29,9 кв. м., загальною площею 74,0 кв. м., а також 1/3 частину навісу сходових клітин, які не підлягають виділу в натурі і залишаються в спільній частковій власності сторін, що разом з нерухомим майном, яке виділяється в натурі становить 4/10 у вартості домоволодіння.

Суд виділив в натурі та визнав за ОСОБА_5, ОСОБА_4 право власності на частину об'єктів нерухомого майна у складі домоволодіння - готелю «Ластівка», розташованого в рекреаційній зоні узбережжя Чорного моря с. Приморське Кілійського району Одеської області, а саме: із будинку літ. «А»: приміщення першого поверху, позначені в плані №№ 2-1 - кімната відпочинку, площею 10,6 кв. м.; 2-2 - туалет, площею 2,1 кв. м.; 3-1 - кімната відпочинку, 11,8 кв. м.; 3-2 - туалет, площею 2,0 кв. м., всього по першому поверху 26,5 кв. м.; приміщення другого поверху, позначені в плані №№ 1-1 - кімната відпочинку, площею 10,0 кв. м.; 1-2 - туалет, площею 1,1 кв. м.; 2-1 - кімната відпочинку, площею 11,7 кв. м.; 2-2 - туалет, площею 1,5 кв. м.; частина балкону площею 3,4 кв. м., всього по другому поверху 27,7 кв. м., загальною площею 54,2 кв. м., а також 1/2 частина навісу літ. «а»; 1/2 частина мостіння № 1; 1/3 частина сходових клітин, які не підлягають виділу в натурі і залишаються в спільній частковій власності сторін, що разом з нерухомим майном, яке виділяється в натурі становить 3/10 у вартості домоволодіння.

Суд виділив в натурі та визнав за ОСОБА_6 частину об'єктів нерухомого майна у складі домоволодіння - готелю «Ластівка», розташованого в рекреаційній зоні узбережжя Чорного моря с. Приморське Кілійського району Одеської області, а саме: із будинку літ. «А»: приміщення першого поверху, позначені в плані №№ 4-1 - кімната відпочинку, площею 12,8 кв. м.; 4-2 - туалет, площею 2,1 кв. м., всього по першому поверху 14,9 кв. м.; приміщення другого поверху, позначені в плані №№ 3-1 - кімната відпочинку, площею 13,4 кв. м.; 3-2 - коридор, площею 2,2 кв. м.; 3-3 - кімната відпочинку, площею 11,5 кв. м.; 3-4 - туалет, площею 2,0 кв. м.; лоджія площею 2,8 кв. м.; частина балкону площею 2,0 кв. м., всього по другому поверху 33,9 кв. м., загальною площею 48,8 кв. м., а також 1/2 частина навісу літ. «а»; 1/2 частина мостіння № 1; 1/3 частина сходових клітин, які не підлягають виділу в натурі і залишаються в спільній частковій власності сторін, що разом з нерухомим майном, яке виділяється в натурі становить 3/10 у вартості домоволодіння. Приміщення мансарди розділити у відповідності до лінії поділу приміщень другого поверху (а.с.55-57).

Ухвалою суду від 06 травня 2010р. було виправлено описку в рішенні суду від 18грудня 2009р. та вказано в описовій, мотивувальній, резолютивній частинах рішення замінити словосполучення «домоволодіння готель «Ластівка» на «готель «Ластівка» (а.с.61).

Судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційної скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» було зясовано, що оскаржуванню підлягає рішення суду від 18 грудня 2009р, яке знаходиться на а.с.55-57, оскільки на а.с.54 також знаходиться рішення суду від 18 грудня 2009р., яке за змістом містить інший текст. Відповідно листа КП Кілійського «Районного Бюро технічної інвентаризації» саме за рішенням суду від 18 грудня 2009р. на а.с.55-57 було проведено реєстрацію права власності на готель «Ластівка» за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.101-102, 104-113).

Тому ухвалою апеляційного суду від 11 травня 2016р. апелянту ПАТ «Укрсоцбанк» було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду від 18 грудня 2009р., яке знаходиться на а.с.55-57, відповідно до вимог ч.1 ст.292 ЦПК України, як особі, яка не була стороною по справі, оскільки вказаним рішенням суду були порушені права Банку (а.с.116-118).

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить рішення суду від 18 грудня 2009р. скасувати, посилаючись на те, що суд в порушені вимог процесуального і матеріального права необґрунтовано і безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Вказаним рішенням суду порушені права Банку, так як 01 листопада 2007р. з ОСОБА_2 було укладено договір кредиту, та за Іпотечним договором від 01 листопада 2007р. ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно у вигляді пляжного готелю, загальною площею 163,3кв.м., розташованого в с. Приморське, Кілійського району Одеської області, сільська рада Приморська, Узбережжя Чорного моря, на якій за ОСОБА_2 було визнано право власності рішенням суду від 06 червня 2007р. (а.с.66-69).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представника Банку, відповідача ОСОБА_3, в своїх інтересах і в інтересах відповідачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_5 в своїх інтересах і в інтересах відповідачки ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду від 18 грудня 2009р. на а.с.55-57 скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з урахуванням наступного.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторони збудували спільне майно у вигляді готелю «Ластівка» на підставі договору про будівництво будинку від 12 січня 2005р., що не заборонено законом.

Судова колегія не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає матеріалам справи, встановленим обставинам по справі, вимогам закону та висновки суду зроблені на не повно зясованих обставинах по справі, з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує такі питання :

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи, не перевірив наявність відповідних доказів на підтвердження будування пляжного готелю з дотриманням всіх вимог закону та не вірно застосував норми матеріального права.

За положеннями ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження в установлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За змістом пп. 1 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у порядку, встановленому законодавством, відносилось до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно зі ст. 9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), тобто заінтересовані особи зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельні ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого обєкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

Матеріали справи не містять будь-яких даних щодо отримання позивачами дозволу на будівництво пляжного готелю, щодо звернення позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до відповідних органів про прийняття в експлуатацію спірного пляжного готелю, а також про відмову цих органів з підстав порушення забудовником відповідних норм та правил. Судом першої інстанції взагалі не встановлено чи було надано позивачам дозвіл на проведення такого будівництва та на яких підставах позивачі звернулися до суду з таким позовом.

Безпідставним є посилання суду першої інстанції як на можливість визнання права власності на пляжний готель за позивачами на наявність договору оренди земельної ділянки, на якій розташований самочинно збудований готель, укладеному з ОСОБА_2, та на укладений між сторонами договір про будівництво будинку від 12 січня 2005р.

При цьому позивачкою ОСОБА_2 надано останній договір оренди від 21червня 2005р., укладений з нею на один рік (а.с.8-11).

Судом першої інстанції не надано оцінку тому, на підставі чого було складено технічний НОМЕР_1 березня 2006р. на обєкт самочинного будівництва (а.с.12-15).

При відсутності дозвільних відповідних документів на проведення будівництва безпідставним є посилання суду на висновок будівельно-технічної експертизи № 54/09 від 15 грудня 2009р. на а.с.35-49, яка в порушенні вимог ЦПК України була проведена ні за вимогою суду.

В матеріалах справи відсутні дані про надання позивачам земельної ділянки під будівництво пляжного готелю, про згоду на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва пляжного готелю, про згоду на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної власності на території Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області.

Судом не було вирішено питання про залучення до участі у справі відповідних органів, які вирішують питання, повязані з наданням дозволу на проведення будівництва.

Судом першої інстанції не було звернуто увагу на те, що з наданого позивачкою ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки від 21 червня 2005р. вбачається, що земельна ділянка передається в оренду з метою розміщення та експлуатації магазину «Ластівка», а ні пляжного готелю «Ластівка» (а.с.8).

Судом першої інстанції також не було звернуто увагу і не надано відповідну оцінку тому, що ОСОБА_2 є підприємцем, що підтвердив позивач ОСОБА_3 та вказане вбачається з договору оренди землі на а.с.8.

Слід зазначити, що суд першої інстанції в рішенні фактично вирішував питання, повязані з самочинним будівництвом житлового будинку та в порушені вимог ЦПК України в подальшому безпідставно ухвалою суду від 06 травня 2010р. виправив описку, та замінив словосполучення «домоволодіння готель «Ластівка» на «готель «Ластівка» (а.с.61).

Ухвалюючи рішення про визнання права власності на самочинне будівництво, суд першої інстанції безпідставно керувався статтями 328, 331, 356, 358 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Допущені порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про розподіл спільного майна та визнання права власності на частини нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 грудня 2009року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про розподіл спільного майна та визнання права власності на частини нерухомого майна - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

ОСОБА_7