Провадження № 2/127/2833/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
14 червня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі - Поливаній Ю.В.,

за участю представника прокуратури Парфьонова І.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
Заступник прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 12.06.2008 року наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 119 ОСОБА_2 був призначений на посаду начальника відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, яку обіймав до липня 2012 року. На даній посаді відповідач мав змогу впливати на обсяг фінансування військової частини НОМЕР_1 , тому діючи умисно і зловживаючи своїм службовим становищем, домовився із капітаном ОСОБА_4 , який проходив службу на посаді начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , щодо виділення коштів для виплати перерахунку надбавки за безперервну службу в Збройних Силах України за рішеннями Васильківського міськрайонного суду Київської області 2005-2006 років, строк виконання яких сплинув у 2008-2009 роках, через касу військової частини НОМЕР_1 по заявкам ОСОБА_4 із завищеним обсягом фінансування від дійсної потреби на виплату матеріальної допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення. За це ОСОБА_2 мав отримати винагороду від ОСОБА_4 10% від суми коштів, що будуть видані військовослужбовцям. У період з березня 2010 року до листопада 2011 року ОСОБА_5 , всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст. 11, 13, 16, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п. 2.3.1 Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №625 від 28.10.2006 р., п.п. 1.3, 2.1, 4.3 Положення про фінансове господарство розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня (другого ступеня) за кошторисом Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністра оборони України №550 від 05.11.2009 р., п. 22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228 від 28.01.11 року, п. 4 наказу Міністра оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2010 рік" від 22.07.2010 р. №380, п. 4 наказу Міністра оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2011 рік" від 28.01.2011 р. №50, Завдання відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, затвердженого начальником фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України 26.04.2010 р., умисно не вимагав від посадових осіб військової частини НОМЕР_1 документи, які обґрунтовують надані заявки та розрахунки потреб військової частини НОМЕР_1 по фонду грошового забезпечення, не надавав вказівок своїм підлеглим - заступнику начальника відділу підполковнику ОСОБА_6 , капітану ОСОБА_7 та підполковнику ОСОБА_8 про не включення в розподіли заявок, в яких завищується сума коштів на виплату матеріальної допомоги, вихідної допомоги при звільненні, індексація грошового забезпечення, не доповідав начальнику фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України про завищення військовою частиною НОМЕР_1 у заявках суми коштів на виплату грошового забезпечення від дійсної потреби, самоусунувся від контролю за дотриманням службовими особами військової частини НОМЕР_1 фінансової дисципліни, уникав проведення попередніх та поточних перевірок дотримання військовою частиною НОМЕР_1 законодавства при використанні фонду грошового забезпечення, не вживав заходів щодо стримування посадових осіб військової частини НОМЕР_1 від вчинення протиправних дій, запобігання негативних явищ у фінансово-господарській діяльності військової частини НОМЕР_1 , не уточняв у 4 кварталі 2010 та 2011 бюджетних років реальну потребу військової частини НОМЕР_1 в коштах на виплату грошового забезпечення та корегував кошторис військової частини НОМЕР_1 щодо збільшення видатків по грошовому забезпеченню за відсутністю належних обґрунтувань, розрахунків, та, достовірно знаючи про надання військової частини НОМЕР_1 заявок із завищеною сумою коштів на виплату грошового забезпечення від дійсної потреби, і які будуть спрямовані на виплату перерахунку надбавки за безперервну службу в Збройних Силах України за рішеннями Васильківського міськрайонного суду Київської області 2005-2006 років, строк виконання виконавчих листів згідно ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження" (редакція від 28.11.2002 р.), по яким сплив у 2008-2009 роках, підписував розподіли по переведенню додаткових грошових коштів військовим частинам, установам та організаціям Повітряних Сил Збройних Сил України, на підставі яких здійснювалося фінансування військової частини НОМЕР_1 по фонду грошового забезпечення. Разом з тим, за непершкоджання завищенню фінансування військової частини НОМЕР_1 від дійсної потреби, яке відбулося на суму 7 858 970,66 грн. та незаконно виплачені через касу цієї ж частини у період з березня 2010 року по листопад 2011 року, неодноразово у своєму службовому кабінеті фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (м. Вінниця, вул. Острозького, 39) отримував від помічника начальника центру з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_4 грошові кошти різними сумами. Всього полковник ОСОБА_5 отримав від капітана ОСОБА_4 не менше 750 000 грн. із вищевказаних незаконно виплачених коштів через касу військової частини НОМЕР_1 , що спричинило тяжкі наслідки.

Також позивач зазначає, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2014 року кримінальну справу відносно ОСОБА_5 по обвинуваченню за ч. 2 ст. 423 КК України закрито у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за відповідні діяння. Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.05.2014 року ухвалу суду першої інстанції змінено і цивільний позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути на користь військової частини НОМЕР_1 з ОСОБА_2 750 000 грн., а також судові витрати.

Під час розгляду справ по суті позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просить стягнути на користь військової частини НОМЕР_1 з ОСОБА_2 785 897,06 грн. та судові витрати (а.с. 189 Т. 6).
В судовому засіданні представник прокуратури Парфьонов І.В. та представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги та заяву про збільшення позовних вимог підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково зазначили, що в 2012 році проводився аудит фінансово-господарської діяльності ФЕУ КПС ЗСУ в період з 01.11.2009 року до 31.12.2011 року в результаті чого був складений акт № 234/40/53 від 12.04.2012 року, в якому зазначено, що за результатами перевірки встановлено факт фінансування військової частини НОМЕР_1 у більшому розмірі ніж зазначалось у заявках, що є порушенням п. 3.35 наказу МОУ № 550, а також мали місце повторне включення до розподілу заявок на виплату грошової допомоги при звільненні, заявок на виплату індексації за один і той же період, що є порушенням вказаного наказу. В результаті співставлення сум було встановлено, що по окремим видам грошового забезпечення відбувалось дублювання під час подання заявок на витребування коштів, які задовольнялись. Таким чином, у період з березня 2010 року до листопада 2011 року було зайво профінансовано 7 858 970,66 грн. При визначенні суму у відшкодування шкоди, виходили із того, що ОСОБА_5 особисто отримував від ОСОБА_4 у своєму службовому кабінеті раз на місяць, раз на два місяці або раз на квартал 10% від завищеного фінансування військової частини, тому загальна сума завданої шкоди становить 785 897,06 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 . Просили позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позов не визнали, надали заперечення (а.с. 100-110 Т. 7). Позивач та його представник пояснили, що його призначення на посаду начальника організаційно-планового відділу ФЕУ Командування ПС ЗС України відбулося після проведення виплат, а саме 12.06.2008 року. Крім того, його відділ почав займатися фінансуванням видатків на виплату грошового забезпечення лише з січня 2010 року. Розподіли на фінансування військової частини НОМЕР_1 підписувались не лише відповідачем, а й його заступником ОСОБА_9 та затверджувались начальником ФЕУ Командування ПС ЗС України Бондарем О.М. Будь-яких вказівок своїм підлеглим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо приховування інформації про виплату надбавки за рішеннями судів він не давав. Доповідей від командування військової частини НОМЕР_1 про проведення виплат за рішеннями судів не надходило, у звітності дані про виплату надбавок за рішенням судів була відсутня. Також він не пропонував ОСОБА_4 завищувати суми фінансування на виплату матеріальної і грошової допомоги на оздоровлення, при звільненні, індексації, і цього не могло бути, оскільки всі заявки на фінансування військової частини НОМЕР_1 підписувались командиром та начальником фінансово-економічного органу і скріплювались гербовою печаткою військової частини, тому підстав не довіряти даним заявкам у ФЕУ не було. Разом з тим, у даній військовій частині неодноразово проводились планові ревізії та перевірки фінансово-господарської діяльності Рахунковою палатою України і контрольно-ревізійними органами Міністерства оборони України, проте жодного відображення фактів виплати надбавки за рішеннями судів у 2010-2011 роках, а також інших фінансових порушень, виявлено не було. ОСОБА_5 також зазначив, що протягом 2010 року та 2011 року фінансування даної військової частини навпаки було зменшено від заявленої потреби на суму 5 969 611 грн. Просили відмовити у задоволенні даного позову.

Вислухавши пояснення представника прокуратури Парфьонова І.В., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З обвинувального акту, судом встановлено, що органами досудового слідства ОСОБА_2 обвинувачувався за ч. 2 ст. 423 КК України (в редакції, що діяла на той час) як інше зловживання службовою особою службовим становищем, вчинене з корисливих мотивів, в інтересах третіх осіб, що спричинило тяжкі наслідки (а.с. 1-5 Т. 6).

Відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрите на підставі ст. 5 КК України, п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Згідно ч. 4 статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов`язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи вимоги вищевказаної статті, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви підлягають доказуванню в загальному порядку, оскільки вирок у кримінальному провадженні постановлений не був.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що закриття кримінальної справи за відсутності в діянні складу злочину у зв`язку із декриміналізацією злочинного діяння не є безумовним підтвердженням відсутності вини службової особи у заподіянні матеріальної шкоди під час виконання службових обов`язків, що підлягає дослідженню у порядку доказування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України в період з 12.06.2008 року до липня 2012 року (а.с. 165 Т. 6).
Посадові обов`язки ОСОБА_2 визначені в Завданнях відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особового складу фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, затверджених 26.04.2010 року начальником управління Бондарем О.М. (а.с. 168-174 Т. 6). Так, відповідно до п. 1.3 начальник відділу несе персональну відповідальність за: 1) організацію підготовки, планування та узагальнення заходів управління на навчальний рік (місяць) з метою виконання завдань, покладених командувачем Повітряних Сил, начальником управління; 2) організацію проведення розрахунків потреби Повітряних Сил в грошових коштах на виплату грошового забезпечення і заробітної плати; 3) доведення до військових частин коштів, які надійшли на рахунки фінансово-економічного управління для виплати грошового забезпечення та заробітної плати; 4) організацію здійснення попереднього та поточного контролю правильності використання фондів грошового забезпечення, заробітної плати, організації фінансового господарства, штатно-тарифної дисципліни у військових частинах безпосереднього підпорядкування; 5) організацію спеціальної підготовки в навчальних групах з фахівцями фінансово-економічних органів військових частин безпосереднього підпорядкування; надання практичної допомоги начальникам фінансово-економічних відділів повітряних командувань з організації роботи та керівництву фінансово-господарською діяльністю з питань, що належать до компетенції відділу; 6) організацію та проведення перевірок стану мобілізаційної готовності фінансово-економічних органів військових частин ПС ЗС України до роботи в особливий період; 7) забезпечення безпеки інформації та охорони державної таємниці.

Так, функціональні обов`язки відповідачем були виконані, що підтверджується розробленими та затвердженими посадовими обов`язками особового складу відділу, зокрема обов`язки по проведенню розрахунків потреби військових частин на виплату грошового забезпечення та визначення контрольних сум для проведення фінансування були покладені на ОСОБА_6 . Обов`язки по узагальненню заявок та підготовку проектів розподілів на фінансування поклались на ОСОБА_7 або в його відсутність на ОСОБА_8 . Разом з тим, детальний аналіз розрахунків та заявок військової частини НОМЕР_1 відповідно до функціональних обов`язків ОСОБА_2 не входив.

Щодо твердження позивача про те, що відповідач не вживав заходів стримування посадових осіб військової частини НОМЕР_1 від вчинення протиправних дій та запобігання негативних явищ у фінансово-господарській діяльності військової частини НОМЕР_1 , то суд не приймає його до уваги оскільки під час проведення ревізій та перевірок порушень фінансової діяльності, зокрема щодо виплат за рішеннями судів, не було виявлено.

Також, судом встановлено, що відповідач здійснював контроль за дотриманням службовими особами військової частини НОМЕР_1 фінансової дисципліни та проводив попередні та поточні перевірки дотримання військовою частиною законодавства при використанні фонду грошового забезпечення, що підтвердужється інформаційними листами з питань грошового забезпечення, копіями планів попередніх перевірок, які проводились ФЕУ Командування ПС ЗС України в цілому та підпорядкованим ОСОБА_2 відділом та копіями інформаційних листів по переплатам та недоплатам грошового забезпечення і заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач виконував свої посадові обов`язки належним чином, а всю повноту відповідальності за розпорядження коштами, які надходять до військової частини несе командир військової частини, як розпорядник коштами та начальник фінансового органу.

Крім того, суд вважає, що слід звернути увагу на те, що прийняттю начальником фінансово-економічного управління ПС ЗС України рішення про фінансування певної військової частини передує робота ряду посадових осіб, в тому числі начальника відділу, і ОСОБА_10 приймав участь у цьому процесі, виконуючи покладені на нього посадові обов`язки, але стверджувати про те, що він впливав на обсяг фінансування військової частини НОМЕР_1 в бік її збільшення, жодних підстав не має.

Так, згідно вищевказаних Завдань та на підставі пояснень свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які були допитані в судовому засіданні, судом було встановлено, що розподіли на фінансування військової частини НОМЕР_1 складались працівниками управління ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на підставі заявок цієї військової частини, що також підписувались посадовими особами і скріплювались гербовою печаткою та лише потім підписувались ОСОБА_2 або його заступником ОСОБА_6 і передавались на затвердження начальнику ФЕУ Бондару О.М.

З пояснень, допитаного в судовому засіданні, свідка ОСОБА_9 вбачається, що військова частина НОМЕР_1 фінансувалась відповідно до обґрунтованих заявок, які надходили до управління по системі "діловодство", передавались на резолюцію, реєструвались, всі дані опрацьовувались відділом організаційно-планової роботи, але про факти виплати коштів по виконавчим листам відомостей не було. ОСОБА_5 ніколи не звертався із пропозиціями щодо завищення сум фінансування цієї військової частини і щодо здійснення незаконних виплат по виконавчим листам, претензій по його роботі не було.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не міг особисто впливати на збільшення фінансування військової частини так, як питання щодо фінансування вирішується після проведення колективної роботи. Інші свідки також повідомили, що незаконних вказівок на збільшення фінансування військової частини НОМЕР_1 від ОСОБА_2 не надходило. Крім того, свідок ОСОБА_9 пояснив, що клопотань з боку відповідача перед начальником ФЕУ Командування ПС ЗС України щодо збільшення фінансування військової частини НОМЕР_1 також не було.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 приховував від керівництва фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України факти фінансування військової частини НОМЕР_1 на виплату коштів за рішеннями Васильківського міськрайонного суду Київської області, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтвердженні належними доказами. Крім того, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснили, що доповідей від командування військової частини НОМЕР_1 про проведення виплат за рішеннями судів на адресу ФЕУ Командування ПС ЗС України не надходило. Також, у звітності, яка надавалася на адресу управління по виплатам грошового забезпечення, дані про виплату надбавки за рішенням судів була відсутня, як і в заявках військової частини НОМЕР_1 .

Суд критично ставиться до пояснення позивача відносно того, що ОСОБА_2 давав вказівку ОСОБА_4 про надання завищених сум фінансування на виплату матеріальної допомоги, грошової допомоги на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні та індексації грошової допомоги при звільненні тому, що даний факт підтверджений лише показами ОСОБА_4 , проте заявки на фінансування військової частини НОМЕР_1 підписувались командиром військової частини та начальником фінансово-економічного органу та скріплювалися гербовою печаткою військової частини. Підстав не довіряти даним заявкам у ФЕУ Командування ПС ЗС України не було.

Твердження позивача щодо того, що ОСОБА_2 умисно не вимагав від посадових осіб військової частини НОМЕР_1 документи, які обгрунтовують надані заявки та розрахунки є безпідставними та необгрунтованими з огляду на наступне. Так, в роз`ясненні Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 05.04.2012р. № 248/3/1/249 зазначено, що відповідно до розпорядження Департаменту фінансів від 30.03.2009 № 248/3/217, яким доведена форма щомісячної заявки на фінансування, надаються обгрунтовані розрахунки до пунктів 2,3 та 4 заявки у той час, коли потреба на виплату грошового забезпечення та заробітної плати зазначається у п. 1 заявки. Відповідно до встановленої форми заявки, зокрема, пункту першого, де військовою частиною зазначається потреба на виплату грошового забезпечення та заробітної плати визначені такі графи, як потреба на виплату щомісячного грошового забезпечення, індексація, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога, винагорода за тривалість безперервної служби, вихідна допомога при звільненні та інші виплати. Дане роз`яснення та рішення директора Департаменту було доведено до всіх військових частин, та вони не вимагають обов`язкового надання розрахунків до заявки на виплату матеріальної допомоги, грошової допомоги на оздоровлення, індексації та інших виплат, оскільки відповідальність за суми вказані в заявках згідно з вищевказаними керівними документами несуть посадові особи військової частини, які підписали даний документ.

Також порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.08р. № 1153/2008.

Згідно з п. 242 вищевказаного Положення, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Отже, надання до заявок витягів з наказів про виключення звільнених військовослужбовців зі списків особового складу частини, унеможливлювало б виконання вказаних вимог Положення.

З висновку експерта № 19/15-79 від 23.08.2012 року (а.с. 116-135 Т. 6) вбачається, що за період з березня 2010 року до листопада 2011 року у військовій частині НОМЕР_1 було виплачено перерахунок щомісячної надбавки за безперервну службу в Збройних Силах України на загальну суму 7 858 970,66 грн., а саме за 2010 рік 3 353 317,04 грн. та за 2011 рік 4 505 653,62 грн. Аналогічний висновок міститься і в акті ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.06.2009 року по 30.11.2011 року № 234/40/27 від 07.03.2012 року (а.с. 12-95 Т.6), де зазначено, що саме начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 не було забезпечено неухильне дотримання фінансової дисципліни, зокрема щодо витребування коштів в межах дійсної потреби, чим порушено вимоги п. 2.2 Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 12.11.2010 року № 590.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 (інспектор відділу контролю за діяльністю розпорядників бюджетних коштів Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України) підтримав складений ним акт ревізії від 07.03.2012 року і повідомив, що причиною виплати коштів із каси військової частини на суму 7 858 970,66 грн. стала безконтрольність і порушення функціональних обов`язків ОСОБА_4 та головним бухгалтером військової частини.

Відповідно до аудиторського звіту № 234/40/53 від 12.04.2012 року про результати внутрішнього аудиту ефективності фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та військових частин, підпорядкованих Командуванню Повітряних Сил Збройних Сил України за період з 01.11.2009 року до 31.12.2011 року, військовою частиною НОМЕР_1 подавалась завідомо неправдива інформація щодо реальної кількості звільнених військовослужбовців, чим вводила в оману ФЕУ щодо фактичної потреби в коштах та отримувала фінансування, що перевищувало фактичну потребу, а ФЕУ не вживались достатні заходи при правильному визначенні фактичної потреби на виплати грошового забезпечення. Причинами безпідставного нарахування та виплати перерахунку щомісячної надбавки за безперервну службу в Збройних Силах України 285 військовослужбовцям (колишнім військовослужбовцям) військової частини НОМЕР_1 на загальну суму 7 636 120,94 грн. та зайво нарахованого податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 1 204 440,09 грн., були недотримання командиром військової частини та начальником фінансово-економічного органу вимог п. 3.1.2, п. 3.3.2, п. 14.3 Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 28.10.2006 року № 625; надання посадовими особами військової частини НОМЕР_1 недостовірної інформації про чисельність особового складу, звільнених військовослужбовців, реальної потреби в коштах на виплату грошового забезпечення; недостатній контроль з боку ФЕУ ПС ЗСУ щодо правильності визначення та фінансування видатків виключно в межах фактичної потреби (а.с. 151-164 Т. 6).
Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що нарахування і виплата спірних коштів відбулось з вини ОСОБА_2 , а також того, що ним не вживались заходи контролю. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_2 подавались щоквартальні звіти фінансово-господарської діяльності ПС ЗСУ (а.с. 104-186 Т. 5), а також протягом 2010-2011 років відбулося зменшення суми фінансування даної військової частини на виплату військовослужбовцям в розмірі 5 969 611 грн., що підтверджується доідкою про стан фінансування військової частини НОМЕР_1 (а.с. 252 Т.5), яка доводить той факт, що не всі заявки військової частини задовольнялися у повному обсязі, а зменшувались фінансово-економічним управлінням.

Також в матеріалах справи міститься акт № 234/3/78А від 08.06.2011 року ревізії фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.10.2009 року до 01.05.2011 року, складеного Територіальним Центральним контрольно-ревізійним управлінням Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України, відповідно до якого порушень при виплаті грошового забезпечення не встановлено (а.с. 187-228 Т. 5).

Тому, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що ОСОБА_5 не здійснював належний контроль за правильністю використання коштів військовою частиною для зазначених потреб, не підтверджено жодними доказами, а лише спростовуються доказами, які містяться в справі, зокрема актом № 234/3/78А від 08.06.2011 року.

Судом встановлено, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2013 року, завтверджено угоду між прокурором та ОСОБА_4 про визнання ним винуваності у вчиненні кримінальних правопорушень та ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 366 ч. 2, ст.ст. 15 ч. 2 369 ч. 4, ст. 410 ч. 2 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки та зі сплатою штрафу на користь держави в сумі 6800 грн., без конфіскації майна. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням на 3 роки. Також з ОСОБА_4 на користь військової частини НОМЕР_1 стягнуто 1 401 255,97 грн. завданої матеріальної шкоди (а.с. 199-213 Т.6).
У вироку встановлені обставини щодо погодження із ОСОБА_5 виплат по завищеним сумам щомісячних заявок на фінансування основних та додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за умови передачі йому в якості винагороди 10% від загального завищення обсягу. Разом з тим, враховуючи те, що даний вирок не постановлений відносно ОСОБА_2 , а постановлений на підставі угоди між прокурором і обвинуваченим ОСОБА_4 , обставини, що встановлені у вироку не мають приюдиційного значення і не можуть бути використані судом як підстава для звільнення від доказування щодо дій ОСОБА_2 (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

При визначенні суми збитків, завданих ОСОБА_5 державі, позивач виходив з того, що він отримав незаконну винагороду - 10 % від ОСОБА_12 від загальної суми завищеного фінансування військової частини НОМЕР_1 7 858 970,66 грн. і даний висновок ґрунтується лише на показаннях ОСОБА_4 , допитаного в якості свідка, в судовому засіданні. Інших доказів підтвердження даного факту позивачем не надано. Разом з тим, ОСОБА_12 притягнутий до кримінальної відповідальності, тому, на думку суду, має пряму зацікавленість в тому, аби зняти з себе відповідальність за привласнення частини коштів, зокрема 10%, та перекласти відповідальність за їх розкрадання на іншу особу - ОСОБА_5 .

Таким чином, вина відповідача в заподіянні шкоди державі в особі військової частини НОМЕР_1 є безпідставна та не підтверджена належними і допустимими доказами по справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).
Частиною 4 ст. 61 ЦПК України визначено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сума майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, не може ґрунтуватись лише на показаннях свідка. Також пояснення щодо отримання 10% не підтверджене іншими належними доказами і є лише припущенням ОСОБА_4 .

Суд не приймає до уваги посилання прокурора на покази ОСОБА_4 , в межах кримінального провадження відносно того, що він нібито передав 10% від загальної суми завищення фінансування відповідачу ОСОБА_2 , оскільки відповідно до ст. 159 ЦПК України, суд під час розгляду цивільної справи повинен безпосередньо дослідити докази, в тому числі допитати свідків в порядку ст. 180 ЦПК України.

Крім того, в первісному позові було зазначено суму на відшкодування 750 000 грн., при цьому позивач стверджував, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 не менше цієї суми. В подальшому позивачем була подана уточнена сума у відшкодування шкоди 785 897,06 грн. із посиланням на отримання відповідачем із рук в руки 10% від ОСОБА_4 . Дані суми є приблизними, оскільки не підтвердженні жодними письмовими доказами, тому не можуть бути стягнуті з відповідача.
Разом з тим, в дачі таких пояснень суд вбачає особисту зацікавленість ОСОБА_4 , оскільки при укладенні угоди про визнання винуватості ОСОБА_4 зобов`язався співпрацювати зі стороною обвинувачення у кримінальних провадженнях, в тому числі і відносно ОСОБА_2 , вчиняти дії, пов`язані із викриттям осіб, причетних до заволодіння коштами військової частини НОМЕР_1 , сприяти розшуку викрадених коштів, а відмова від співробітництва є порушенням даної угоди (а.с. 211 Т.6).
Також суд критично відносить до показів свідка ОСОБА_4 в судовому засіданні. Останній в судовому засіданні пояснив, що він не пам?ятає, в яких сумах і коли надавав неодноразово винагороду відповідачу по справі. Однак під час досудового слідства, він пояснив, що дану винагороду він давав лише при здачі квартальних звітів.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зазначеною статтею встановлена підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - наявність правопорушення, що включає такі складові елементи: майнову шкоду, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між ними, вину заподіювача шкоди. Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Також підлягає доведенню розмір завданих збитків.

Згідно п. 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року № 243/95-ВР, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

В пункті 3 вищевказаного Положення визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він невиконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (п. 4 вищевказаного Положення).

Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність (п. 8 вищевказаного Положення).

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Разом з тим, посилання позивача на докази та обставини, які ніби то були встановлені в ході досудового слідства по кримінальному провадженню за ст. 423 КК України, яку на даний час декриміналізовано, на думку суду є безпідставним, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості для встановлення обставин доведеності, чи не доведеності вини особи у діянні яке не є злочином, що взагалі суперечить правовим засадам встановленим КК України.

Таким чином, позивачем не було надано суду доказів наявності всіх підстав для відшкодування шкоди на підставі ст. 1166 ЦК України та п. 3 Положення, а саме протиправність дій заподіювача шкоди, вини заподіювача шкоди, причинний зв`язок між ними і вина заподіювача шкоди, а також недоведення позивачем суми у відшкодування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1166 ЦК України, п.п. 2, 3, 4, 8 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року № 243/95-ВР, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року, ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: