У х в а л а

21 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон», про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою,

в с т а н о в и л а :

Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 6 листопада 2015 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_4 суд задовольнив, постановив визнати поруку припиненою.

Апеляційний суд Миколаївської області рішенням від 26 січня

2016 року рішення суду першої інстанції скасував, стягнув з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором. У задоволенні зустрічного позову відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення суду апеляційної інстанції залишила без змін.

7 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини першої статті 559 Цивільного кодексу України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Вищого господарського суду України від 22 березня 2010 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 вересня 2013 року та 30 березня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що згідно з умовами укладеного сторонами договору поруки поручитель зобов'язується відповідати за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором у тому ж порядку та розмірі, що й позичальник, з урахуванням змін розміру процентів за основним зобов'язанням та строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах судів касаційної інстанції містяться такі висновки:

- у постанові від 22 березня 2010 року Вищий господарський суд України, залишивши без змін постанову суду апеляційної інстанції, зазначив, що згода поручителя на подальшу зміну умов основного зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його власної відповідальності як поручителя, набуває чинності після відповідного волевиявлення, здійсненого у письмовій формі, зокрема шляхом погодження тексту додаткової угоди до кредитного договору підписом уповноваженого представника, наданням погоджувального листа, підписанням додаткової угоди до договору поруки тощо;

- в ухвалі від 4 вересня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши ухвалені у справі судові рішення без змін, дійшов висновку, що зобов'язання боржника зі сплати банку комісії збільшує обсяг відповідальності поручителів, а тому слугує підставою для припинення поруки;

- в ухвалі від 30 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши ухвалені у справі судові рішення без змін, зауважив, що згода поручителя на збільшення обсягу відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному в постанові Верховного Суду України

від 30 березня 2016 року висновку, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеному висновку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, а тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон», про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня

2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема