Справа №576/2594/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1859/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання договору застави недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Глухівського міськрайонного Сумської області від 19 жовтня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. ( а.с. 211-212)

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає , що судом першої інстанції у порушення вимог ст.. 578 ЦК України, ст.. 65 СК України не було враховано те, що майно яке перебуває у спільній власності може бути передано у заставу лише за згодою всіх співвласників , крім того, згода дружини на передачу майна у заставу повинна бути подана письмово. Також зазначає, що суд не врахував висновків експертизи , згідно якої заява до банку від 01.02.2008 року була підписана іншою особою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 05 червня 2004 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 4, 5, 6).

01 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» , та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останньому були надані грошові кошти (кредит) в сумі 22400 доларів США для придбання автомобіля HYUNDAI Tucson.

Відповідно до п. 2.1. цього договору було передбачено, що у забезпечення виконання зобовязань позичальника, банком приймається застава транспортного засобу HYUNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску, № шасі Y6LJN81BP8U806285, який перебуває у власності ОСОБА_4 (а. с. 7-10, 12, 13).

28 січня 2008 року між ТОВ «Український автомобільний холдинг» (Продавець) та ОСОБА_4 ( Покупець) було укладено договір № 28/1 , згідно якого продавець зобовязується продати, а покупець зобовязується прийняти та оплатити вартість автомобіля HYUNDAI Tucson по ціні 125800 грн. Продавець зобовязується передати за актом приймання-передачі товар покупцю протягом трьох календарних днів з моменту отримання 100% оплати за товар, а до моменту повної оплати автомобіль повинен знаходиться на відповідальному зберіганні у Продавця. ( а.с. 194,195)

З метою забезпечення виконання зобовязань позичальником ОСОБА_4 за кредитним договором від 01 лютого 2008 року, між банком та ОСОБА_4 був укладений договір застави транспортного засобу № 110913, відповідно до якого зазначений вище транспортний засіб переданий ОСОБА_4 у заставу банку (а. с. 41-42.

У заяві анкеті позичальника на отримання кредиту від 23 січня 2008 року , позичальник ОСОБА_4 вказав відомості про свою дружину ОСОБА_3 , відомості про автомобіль, який надається в заставу, а також дружиною позичальника ОСОБА_6 було зазначено, що вона не заперечує проти отримання її чоловіком кредиту і надання у заставу майна, яке знаходиться у спільній власності. ( а.с. 192-193)

Крім того, у заяві ОСОБА_6 від 01 лютого 2008 року зазначено, що вона не заперечує проти передачі її чоловіком ОСОБА_4 у заставу транспортного засобу HYUNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску, № шасі Y6LJN81BP8U806285 відповідно до зазначених вище договорів (а. с. 43, 87).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження своїх доводів про те, що укладений її чоловіком договір застави був укладений останнім без відома позивача та її чоловік і банк при укладені спірного договору застави діяли недобросовісно.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частина 2 ст. 65 СК, як і положення ч. 2 ст. 369 ЦК, встановлюють правову презумпцію наявності згоди другого з подружжя при укладенні договорів щодо розпорядження спільним майном одним з них.

Таке правило визначає підстави виникнення зобов'язання у другого з подружжя. Той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), якщо договір було укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї.

З цього випливає, що закон при вирішенні цього питання закріплює не суб'єктивний, а об'єктивний підхід, оскільки не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачка ОСОБА_3, як на підставу недійсності оспорюваного договору застави, посилається на відсутність її згоди щодо передачі ОСОБА_4 у заставу транспортного засобу, який належить їй разом із чоловіком на праві спільної сумісної власності, як майно подружжя.

Однак за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Частиною першою статті 219 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Всупереч ст. 60 ЦПК України позивачка ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів того, що сторони спірного договору застави діяли недобросовісно.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-533цс16 та від 07 жовтня 2015 року № 6-1622цс15.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Оцінку наявним у справі доказам суд першої інстанції провів у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, врахувавши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому, суд дав вірну правову оцінку висновку судової техніко-почеркознавчої експертизи, що міститься у матеріалах справи, навівши з цього приводу як того вимагає п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України відповідні мотиви.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірний договір застави укладався без згоди позивачки та про укладання цього договору її чоловіком вона не знала і вважала що автомобіль був придбаний за спільні кошти, висновків місцевого суду не спростовують.

При укладенні як кредитного договору та договору застави сторони діяли з дотриманням вимог закону. В подальшому сторони належним чином виконували свої обовязки, зокрема, банк надав грошові кошти для покупки автомобіля, а ОСОБА_4 за ці кошти придбав автомобіль у свою власність, мав можливість ним користуватися, та в подальшому частково виконував умови кредитного договору щодо погашенню кредиту.

Крім того, як вбачається з заяви-анкети позичальника на отримання кредиту від 23 січня 2008 року, дружиною позичальника ОСОБА_6 було зазначено, що вона не заперечує проти отримання її чоловіком кредиту і надання у заставу майна, яке знаходиться у спільній власності, ці обставини позивачем не спростовані, а тому ці доводи скарги колегією суддів також відхиляються та до уваги не приймаються.

Твердження позивача ОСОБА_3 з приводу того, що укладання її чоловіком без її згоди кредитного договору порушують її права як дружини, тому що банк може предявити до неї вимоги та звернути стягнення на автомобіль, який належить їй на праві спільної сумісної власності, є також безпідставними і висновків суду не спростовують, оскільки в разі предявлення вимог до позивачки щодо її цивільно - правової відповідальності за договором застави автомобіля, позивачка має право доводити у судовому порядку відсутність підстав для її цивільно- правової відповідальності за договором застави.

Доводи апеляційної скарги позивачки стосовно невірного застосування до спірних правовідносин вимог ст.. 65 СК України, ст.. 578 ЦК України та вимог Закону України « Про заставу», а також не врахування судом висновків експертизи стосовно її заяви від 01.02.2008 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини викладені нею у позовній заяві, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню позивач ОСОБА_3 та її представник не навели і ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення позивачем норм права. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні та наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -