Cправа № 127/2-3451/2008
Провадження № 2/127/5697/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого Сичука М.М.,

при секретарі Кондратюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні кімнатою у гуртожитку шляхом вселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2008 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 10.03.1998 року на її ім'я було видано ордер № 46 від 26.02.1998 року та надано кімнату АДРЕСА_2 на чотирьох осіб. В даній кімнаті зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2, який з 2000 року в цій кімнаті не проживає, не користується комунальними послугами, не сплачує за них, не допомагає робити поточного ремонту. Згідно акту ЖЕК № 15 від 22.08.2008 року ОСОБА_2 не проживає в цій кімнаті з 2000 року, про що засвідчують підписи сусідів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_1 є людиною пенсійного віку, розмір пенсії мінімальний, сплачувати комунальні послуги їй доводиться самій, син ніякої матеріальної допомоги не надає. Просить постановити рішення, згідно якого визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_2.

Заочним рішення Замостянського районного суду м. Вінниці позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням повністю задоволено. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування кімнатою АДРЕСА_1

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2016 року поновлено відповідачу ОСОБА_2 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.09.2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2016 року скасовано заочне рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.09.2008 року в цивільній справі № 2-3451/2008 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Під час розгляду вищезазначеної справи 29.08.2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду та надав зустрічний позов до ОСОБА_1, про усунення перешкод у користуванні кімнатою у гуртожитку шляхом вселення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору МКП «ЖЕК № 15».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали позов в повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав, зазначених у позові, зустрічний позов відповідача ОСОБА_2 не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні, надавши суду заперечення. ОСОБА_1 пояснила, що так як вона баготодітна мати, вона отримала кімнату і приписала дітей, у тому числі сина ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_1, про що дуже шкодує. Вказує, що дану кімнату видали тільки ОСОБА_1 і вона розрахована тільки на одну людину. На момент отримання квартири в гуртожитку ОСОБА_2 не проживав з матір'ю. З пояснень ОСОБА_1 вона категорично проти, щоб її син ОСОБА_2 проживав за вищевказаною адресою, так як він немає ніякого відношення до кімнати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник свій зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому, первісний позов ОСОБА_1 не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні. Вказали, що ОСОБА_2 є хворою особою та інвалідом 2 групи, який не вмів ні читати, ні писати. Проживав періодично в інтернаті, в бабусі, а в подальшому в свідка ОСОБА_7 Він не звертався раніше із заявами про вселення, оскільки в силу свого писхічного розвитку не в повній мірі адекватно розуміє відносини, що склались.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, МКП «ЖЕК № 15» у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_7 в судову засіданні пояснила, що в дев'ятирічному віці ОСОБА_2 шукав роботу в парку в м. Вінниці. ОСОБА_7 надала дозвіл, щоб ОСОБА_6 допомагав. Допомагала йому матеріально, харчувала. Пояснює, що на той час останній був недорозвиненою дитиною, наймала йому педагогів. Через деякий час ОСОБА_7 влаштувала до себе на роботу бабку ОСОБА_2, яка в цей час постійно доглядала за ним. Згодом бабка померла, ОСОБА_2 проживав у ОСОБА_7 Самостійно за захистом своїх прав ОСОБА_2 не міг звернутися, тому, що він був психічною хворою дитиною. Вказує, що до дев'ятирічного віку перебував у дитячому будинку.

Вислухавши осбі, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

При вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 2 розділу ІІІ ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду».

Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстровано їх місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі ОСОБА_10 and ОСОБА_12 v. the U.K. від 21.02.1990 року) так і на наймача (рішення у справі ОСОБА_11 v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Як встановлено судом, 10.03.1998 року ОСОБА_1 було видано ордер № 46 від 26.02.1998 року та надано кімнату АДРЕСА_2 на чотирьох осіб.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію видана МКП «ЖЕК № 15» від 12.08.2008 року в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_1, на яку відкритий особовий рахунок, та її син ОСОБА_2

Відповідно до акту від 22.08.2008 року, який затверджений начальником МКП «ЖЕК-15» ОСОБА_8, ОСОБА_2 не проживає за вищевказаною адресою, що підтверджується підписами сусідів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад встановлені строки без поважних причин. У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад встановлені строки в жилому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

При цьому, як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року ( з наступними змінами та доповненнями) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності ( перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Так, згідно наданих пояснень сторін по справі та відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.09.2008 року, судом встановлено що в кімнаті АДРЕСА_1 м. Вінниці зареєстрована ОСОБА_9 та ОСОБА_2, який з 2000 року не проживає в зазначеній кімнаті.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_6 та його представника, станом на 01.01.2000 року ОСОБА_2 ще не виповнилося 14 років. Його тимчасова відсутність у спірній квартирі була зумовлена рядом причин об'єктивного та суб'єктивного характеру - неналежною поведінкою ОСОБА_1 та хворобливим станом ОСОБА_2 Спірну квартиру ОСОБА_2 полишив за наполяганням та через погрози матері ОСОБА_1 та своїх рідних братів. Мати категорично відмовлялась утримувати ОСОБА_6, годувати та одягати, що підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_7 та самою ОСОБА_1 в судовому засіданні. Остання не турбувалась про сина. Поки була жива бабуся, ОСОБА_2 проживав у неї. Після того як бабуся померла, ОСОБА_2 проживав у ОСОБА_7, яка зареєструвала його за своїм місцем проживання в АДРЕСА_3

Відповідно до заяви ОСОБА_1 до Замостянського відділу соцзабезпечення від 12.10.1994 року просить прийняти на утримання в будинок - інтернат сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, так як за станом здоров'я він потребує стороннього догляду і обслуговування.

Відповідно до довідки, виданої КЗ ВОПНЛ ім. акад. Ющенка № 20-476 від 05.02.2015 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку у вказаному лікувальному закладі з діагнозом: помірна розумова відсталість з поведінковими порушеннями на резідуально - органічному тлі».

Згідно довідки УПФУ в м. Вінниці, ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства другої групи та з 08.04.2003 року йому було призначено соціальну пенсію.

Відповідно висновку витягу з протоколу № 638 засідання психолого - медико - педагогічної консультації від 04.09.1991 року в ОСОБА_2 розумова відсталість ступеня імбицильності.

Згідно із виписки з наказу № 54 по Білоцерківському дитячому будинку - інтернату від 28.11.1994 року, зарахувати: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 підопічним Білоцерківського дитячого будинку - інтернату з 29.11.1994 року.

Як вбачається зі справки ОСОБА_2 перебував на обліку в дитячій лікарні з діагнозом вроджений порок серця.

Відповідно до медико - педагогічної характеристики на виховання групи № 12 Білоцерківського дитячого будинку інтернату від 25.05.1999 року, 25.05.2000 року, 25.05.2001 року в ОСОБА_2 діагноз: олігофренія ст. імбицильності (викликана хромосомним порушенням).

Беручи до уваги неприязні стосунки та стійкі конфліктні відносини між сторонами відповідач ОСОБА_2 був змушений був змушений утекти з дому, за наполяганням та через погрози матері ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

За правилами ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача жилого приміщення, які проживають разом з ним, користуються з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вищезазначені особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймачі члени його сім'ї.

Їх право користування жилим приміщенням урегульоване житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України).

Як встановлено під час судового розгляду, позивач та відповідач є членами однієї сім'ї, однак перебувають у конфліктних відносинах, що сторонами не заперечувалось, тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_1 в м. Вінниці з 23.05.2003 року як член сім'ї квартиронаймача. Він фактично проживав в квартирі та був зареєстрований за даною адресою, доки відповідач ОСОБА_1 не стала чинити перешкоди у користуванні останнім приміщенням за вказаною адресою.

Таким чином, суд прийшов до висновку що причини періодичного непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі є поважними, оскільки це є наслідком неприязних відносин між членами сім'ї та хворобливий стан ОСОБА_2 За таких обставин дії відповідача ОСОБА_1 щодо перешкоджання ОСОБА_2 в користуванні квартирою є неправомірними і такими, що порушують його охоронюване законом право на житло.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Суд ставиться критично до акту від 22.08.2008 року щодо не проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки акт та свідчення не містить інформацію про причини відсутності відповідача, що у цьому випадку має вирішальне значення. При цьому в ході судового розгляду представником первісного позивача 16.09.2016 року через канцелярію суду подавалось клопотання про виклик даних свідків, однак в ході судового розгляду дане клопотання не було підтримано в звязку з тим, що позивач ОСОБА_1 ствердила, що дані свідки відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 Сімейного Кодексу України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

Статтею 245 СК України передбачено, що опіка та піклування над дитиною, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, дитина, яка позбавлена батьківського піклування має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону

Частиною 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 3 ст. 25 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім'ї чи дитячого будинку сімейного типу.

Статтею 32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачено, що за дітьми- сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Ст. 12 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" вказує, що інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або в інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки за ОСОБА_2 на час перебування в закладі для дітей позбавлених батьківського піклування, зберігається житлове приміщення, а саме: кімната АДРЕСА_1. В подальшому в силу неприязних стосунків та хворобливого стану обох сторін, що визнано сторонами, позивач не міг вселитись та проживати в даній кімнаті. При цьому слід відхилити пояснення пояснення позивача ОСОБА_1, що кімнату надано лише їй як робітникуВАТ "ВПЗ", оскільки згідно ордеру та довідки ВАТ "ВПЗ" вона отримала житло на пільгових умовах як багатодітна сімя.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 навпроти підлягають задоволенню з наступних підстав.

В звязку з тим, що сторони є інвалідами другої групи, судові витрати слід залишити за державою.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні кімнатою у гуртожитку шляхом вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 у кімнату АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення - в той самий строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя