У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики та довіреності недійсними, зобов'язання повернути автомобіль та відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року і рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

10 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог за яким просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між нею та ОСОБА_4, а також довіреність, нотаріально посвідчену 10 липня 2010 року, за якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися її автомобілем «Mazda-3»; зобов'язати ОСОБА_5 повернути їй вказаний автомобіль та стягнути із ОСОБА_6 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у січні 2009 року знайома ОСОБА_3 - ОСОБА_7, зловживаючи довірою ОСОБА_4, під приводом продажу останній квартири у м. Одесі незаконно заволоділа її коштами у сумі 40 000 доларів США. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2011 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні шахрайства та підробці документів, а також стягнуто з неї на користь ОСОБА_4 308 000 грн у відшкодування шкоди.

Оскільки невдовзі після вироку суду ОСОБА_7, не відшкодувавши шкоду, померла, ОСОБА_4 почала вимагати від ОСОБА_3 повернення 40 000 доларів США, якими шахрайським способом заволоділа ОСОБА_7

6 липня 2010 року ОСОБА_4 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_3 крадіжки її золотих прикрас.

7 липня 2010 року за заявою ОСОБА_4 Київським районним відділом Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

На підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 9 липня 2010 року у будинку ОСОБА_3 в ніч з 9 на 10 липня 2010 року проведено обшук.

Після цього ОСОБА_3 доставили до Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області, де слідчий ОСОБА_9., погрожуючи обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наполягав на поверненні ОСОБА_4 коштів.

Такі погрози з боку слідчого сприймались нею реально, тому вона змушена була погодитись на посвідчення довіреності, якою надати повноваження ОСОБА_4 розпоряджатися її автомобілем «Mazda-3», а також на укладення нотаріально посвідченого договору позики на 20 000 доларів США.

10 липня 2010 року її у супроводі співробітника міліції доставлено до приватного нотаріуса ОСОБА_8, де вона за присутності ОСОБА_4 під впливом насильства та погроз зі сторони співробітників правоохоронних органів змушена була видати нотаріально посвідчену довіреність та укласти нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів у ОСОБА_4, які від неї не отримувала.

Після обрання їй 12 липня 2010 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд вона звернулась до Управління СБУ України в Одеській області із заявою про неправомірні дії щодо неї, вчинені співробітниками міліції та ОСОБА_4, за якою була порушена кримінальна справа і вироком Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2010 року слідчого працівника Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Матеріали за фактом примусу ОСОБА_3 до видачі позивачем довіреності на розпорядження автомобілем і підписання договору позики виділено в окреме провадження та направлено 6 жовтня 2010 року до Управління СБУ в Одеській області для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України, але на час звернення до суду з цим позовом результати їй не відомі.

13 липня 2010 року ОСОБА_3 скасувала довіреність від 10 липня 2010 року, про що одразу ж телефоном повідомила ОСОБА_4 Проте ОСОБА_4 30 липня 2010 року, діючи на підставі скасованої довіреності, від імені ОСОБА_3 зняла автомобіль із реєстраційного обліку.

Вважає, що договір позики та довіреність підлягають визнанню недійсними як такі, що укладені під впливом насильства з метою спонукання її до вчинення правочину, а належний ОСОБА_3 автомобіль «Mazda-3» має бути витребувано у останнього власника - ОСОБА_5 відповідно до ст. 388 ЦК України.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року змінено та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Визнано недійсними договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, і довіреність, посвідчену 10 липня 2010 року, за якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй автомобілем «Mazda-3».

Витребувано у ОСОБА_5 належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 5 лютого 2014 року автомобіль «Mazda-3» та повернуто цей автомобіль ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду і зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 6 липня 2010 року ОСОБА_4 звернулась до Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області із заявою про вжиття заходів до невідомої особи, яка викрала золоті прикраси з її автомобіля.

Приблизно з 22 год 9 липня 2010 року до 4 год 10 липня 2010 року за місцем проживання ОСОБА_3 проведено обшук, за результатами якого знайдено та вилучено ювелірні прикраси та грошові кошти. Після проведення обшуку ОСОБА_3 затримано та доставлено до Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області.

10 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, за умовами якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_4 158 200 грн до 10 липня 2013 року.

Цього ж дня ОСОБА_3 нотаріально посвідчила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй автомобілем «Mazda-3».

Згідно із записами книги обліку осіб, які доставлені до чергової частини Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області, ОСОБА_3 доставлено до відділу міліції о 19 год 10 липня 2010 року.

13 липня 2010 року ОСОБА_3, звернувшись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, скасувала довіреність, посвідчену 10 липня 2010 року.

30 липня 2010 року належний ОСОБА_3 автомобіль «Mazda-3» знято з реєстрації ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 10 липня 2010 року, а з 5 лютого 2014 року вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_5

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності сплив 15 січня 2015 року.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що фактичний тиск на позивача з боку ОСОБА_4 не припинено; так як у кримінальній справі, за якою позивач була затримана, рішення не прийнято, перебіг позовної давності до вимог про визнання недійсними договору позики та довіреності від 10 липня 2010 року не розпочався.

Із висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

Положення ч. 1 ст. 231 та ч. 2 ст. 261 ЦК України дають підстави для висновку про те, що фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони правочину або з боку іншої особи, який, зазвичай, полягає у вчиненні активних дій, призводить до деформування волі особи настільки, що укладений нею під цим тиском правочин не відповідає її справжній волі та підлягає визнанню недійсним судом. Оскільки деформування волі особи має чіткі часові межі, які обумовлені активними діями сторонніх осіб у вигляді фізичного чи психічного тиску, то тільки після припинення таких дій розпочинається перебіг позовної давності для особи, яка уклала оспорюваний правочин.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсними договору позики та довіреності, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вказані правочини були підписані нею під впливом насильства з боку співробітників правоохоронних органів. Насильство щодо неї продовжується ОСОБА_4, оскільки остання примушує її до повернення грошових коштів за договором позики та погрожує притягненням до кримінальної відповідальності у кримінальній справі, порушеній щодо ОСОБА_3 у липні 2010 року за крадіжку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України, не звернув уваги на підстави позову ОСОБА_3; не визначився, чи триває фізичний та психічний примус щодо неї з боку співробітників міліції, так як з районного відділу міліції вона звільнена 12 липня 2010 року і за її зверненням щодо незаконних дій співробітників міліції порушена кримінальна справа та засуджено вироком суду від 27 вересня 2010 року слідчого райвідділу; не дав оцінки скасуванню нею 13 липня 2010 року довіреності, не мотивував, якими доказами підтверджується укладення ОСОБА_3 договору позики та довіреності внаслідок застосування фізичного чи психічного примусу з боку ОСОБА_4; не визначився, чи є вчинення ОСОБА_4 дій, спрямованих на повернення боргу за оспорюваним договором позики, а також погрози про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за крадіжку (за умов доведеності таких погроз), підставою для визнання вказаних правочинів недійсними на підставі ст. 231 ЦК України.

За таких обставин висновки апеляційного суду про визнання недійсними договору позики та довіреності, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди, а також витребування автомобіля у ОСОБА_5 є передчасними.

Крім того, визнаючи недійсною довіреність від 10 липня 2010 року, апеляційний суд не звернув уваги на те, що її дію було припинено довірителем 13 липня 2010 року шляхом скасування довіреності.

Не є обґрунтованим і висновок апеляційного суду щодо витребування автомобіля «Mazda-3» у ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-95цс13), право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Витребовуючи автомобіль у ОСОБА_5, апеляційний суд не звернув уваги на те, що він вибув із володіння ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, який фактично було укладено 30 липня 2010 року між ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі скасованої на той час довіреності від 10 липня 2010 року, та іншою особою, але відомості про визнання цього договору недійсним у судовому порядку відсутні, вимог про визнання його недійсним у цій справі ОСОБА_3 не заявляла.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що є підставою для скасування рішення апеляційного суду із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції .

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова