Єдиний унікальний номер 219/228/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1210/2016
Головуючий у 1 інстанції Полтавець Н.З.
Доповідач - Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Канурної О.Д., Постолової В.Г.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року, яким його позовні вимоги до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди задоволені частково: стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення по день фактичного розрахунку в сумі 17359 грн. 38 коп. (нарахованої без утримання обовязкових платежів); в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 1378 грн., скасувати в частині відмови в стягненні компенсації втрати частини заробітку та моральної шкоди та змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 29 жовтня 2014 року по дату ухвалення рішення суду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, не узгодження рішення з нормами матеріального та процесуального права; апелянт вважає, що висновок суду з приводу того, що відповідач повинен був провести з ним розрахунок саме 30.04.2014 року, а не 28.10.2014 року помилковий; висновок суду про відмову у задоволенні його позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку не ґрунтується на законі та є помилковим; апелянт з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 також вважає, що, оскільки відповідачем не було сплачено відповідні суми на момент звільнення, з нього повинно бути стягнута сума моральної шкоди.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено ,що відповідно до наказу №196-ок від 28.04.2015 року змінена дата звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із звільненням за скороченням штату працівників, відповідно до якого вважається датою звільнення 1.12.2014 року, бухгалтерія повинна провести розрахунок з ОСОБА_1 з урахуванням зміни дати звільнення. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року встановлено, що з наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 30 квітня 2015 року під особистий підпис, що є остаточною датою розрахунку.

25 листопада 2015 року ОСОБА_1 підприємством надіслано повідомлення про перерахування 25.11.2015 року на картковий рахунок компенсації за невикористану відпустку терміном 18 днів в сумі 644 грн. 89 коп. Компенсація за невикористану відпустку повинна була виплачена позивачу в день розрахунку 30 квітня 2015 року.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів розрахунок з позивачем в день звернення за розрахунком 30 квітня 2015 року; стягуючи суму середнього заробітку в розмірі 17 359 грн.38 коп., суд виходив з того, що ця сума підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні саме з 02.07.2015 року по 25 листопада 2015 року, оскільки рішенням Апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2015 року по 01.07.2015 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків виплати компенсації за невикористані 18 днів щорічної відпустки суд першої інстанції виходив з того, що за період з червня по жовтень 2015 року поріг індексації не перевищував 101%.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди у звязку з порушенням трудових прав, обумовлених несвоєчасним розрахунком були предметом розгляду та з відповідача стягнута завдана моральна шкода у розмірі 500 грн.

Такі висновки суду в основному є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 працював начальником охорони сторожової відділу економічної безпеки на ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 1 вересня 2005 року.

Наказом №565-ок від 28 жовтня 2014 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України його звільнено з посади у звязку зі скороченням штату працівників.

28.10.2014 року ОСОБА_1 ознайомлений з повідомленням підприємства про нарахування йому розрахункових сум при звільненні в сумі 4660 грн. 34 коп. і запропоновано зазначену суму отримати в касі підприємства.

Відповідно до наказу відповідача №578-ок від 06 листопада 2014 року дату його звільнення було змінено з 28 жовтня 2014 року на 03 листопада 2014 року у звязку з тим, що він перебував на лікарняному.

13 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудового законодавства, який ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2015 року передано на розгляд Костянтинівському міськрайонному суду Донецької області.

В процесі розгляду справи наказом №196-ок від 28.04.2015 року дату звільнення ОСОБА_1 було змінено на 1.12.2014 року.

01.07.2015 року ОСОБА_1 ознайомлений з повідомленням підприємства про нарахування йому матеріального забезпечення по лікарняним в сумі 366 грн.53 коп. і запропоновано зазначену суму отримати в касі підприємства.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано; стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 6 807 грн. 60 коп. та на відшкодування моральної шкоди 500 грн.; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

При цьому, як зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що наказом директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 28 квітня 2015 року зобовязано бухгалтерію провести розрахунок з позивачем з урахуванням зміни дати звільнення, з яким останній був ознайомлений 30 квітня 2015 року, а остаточний розрахунок з позивачем проведено 01 липня 2015 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з позовом по даній справі ОСОБА_1 посилався на те, що після його звільнення відповідач визнав, що не виплатив йому на час звільнення ще компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 18 днів. Листом від 25.11.2015 року відповідач повідомив його, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 644 грн. 89 коп. була перерахована на його картковий рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк». Але ця сума компенсації за невикористані 18 днів щорічної відпустки 644 грн.89 коп. відповідачем повинна була сплачена на день його звільнення 28 жовтня 2014 року. Проте цю суму відповідач сплатив тільки 26 листопада 2015 року, тобто затримавши розрахунок майже на 1 рік і 26 днів та порушивши на цей строк термін її виплати, у звязку з чим просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто з 28.10.2014 року.

Проте, виходячи із зазначених норм процесуального права та встановлених рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року обставин в цій частині, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильність рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.10.2014 року є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності відмови суду у стягненні компенсації втрати частини заробітку (а саме компенсації за невикористані відпустки) також є безпідставними виходячи з наступного.

Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи (п.23).

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст.ст. 2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Відповідно до ст. 5 зазначеного Закону своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає.

Аналогічні положення викладені і у Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою КМ України від 21.02.2001 року №159.

Як вбачається з матеріалів справи на час проведення повного розрахунку 28 жовтня 2014 року вимога ОСОБА_1 про виплату компенсації за невикористані 18 днів додаткової відпустки за період роботи з 2005 року по 2014 рік не заявлялась. Не заявлялась така вимога і при проведенні перерахунку та виплати належних до сплати сум після перенесення дати звільнення, хоча ОСОБА_1 було відомо із повідомлень від 28.10.2014 року та від 01.07.2015 року про види та розмір розрахункових виплат при звільненні. З пояснень представника ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» вбачається, що про вимоги ОСОБА_1 про стягнення сум заборгованості при звільненні, в тому числі і компенсацію за невикористані 18 днів додаткової відпустки за період його роботи з 2005 року підприємству стало відомо 23 жовтня 2015 року з листа Апеляційного суду Донецької області по іншій справі. Компенсація ОСОБА_1 за невикористані 18 днів додаткової відпустки була нарахована 26 листопада 2015 року.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані 18 днів додаткової відпустки є безпідставними.

Є безпідставними також і доводи апеляційної скарги щодо стягнення моральної шкоди, оскільки, звертаючись до суду з таким позовом ОСОБА_1 посилався на те, що, відповідач, не сплативши йому заробітну плату в повному обсязі та не провівши з ним остаточного розрахунку при звільненні, порушив його трудові права. Як вбачається з матеріалів справи, такі вимоги повязані зі звільненням ОСОБА_1 відповідно до наказів №565-ок від 28.10.2014 року, №578-ок від 06 листопада 2014 року та №196-ок від 28 квітня 2015 року. Але позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказів, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудового законодавства були предметом розгляду апеляційного суду Донецької області, рішенням якого стягнуто з відповідача за порушення трудових прав ОСОБА_1, в тому числі за затримку розрахунку при звільненні, моральна шкода. Крім того, апеляційний суд вважає, що невиплата ОСОБА_1 компенсації за невикористані 18 днів додаткової відпустки за період роботи з 2005 року в день остаточного розрахунку 28 жовтня 2014 року та 01 липня 2015 року обумовлена також і недобросовісною поведінкою ОСОБА_1, який своєчасно не звернувся до підприємства із заявою про виплату такої компенсації.

Виходячи з викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: