АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/7017/13-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/2515/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кірсанової Л.І., Трішкової І.Ю.

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, треті особи : ОСОБА_4, приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 20.12.2003 р. на вимогу дружини він уклав з нею договір дарування належної йому частини житлового будинку №3 з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул.Колективній в м. Харкові. Під час спільного проживання, у період з 2003 р. по 2011 р., вартість даної частини будівлі значно збільшилась за рахунок власних трудових зусиль та коштів позивача. Так, він працював водієм легкового автомобіля в АТЗТ «УРПБ «Шлях», де частину його заробітної плати виплачувати в натурі будівельними матеріалами. Крім того, він придбав шлакоблок, бруси, пісок, цемент, ондулін, гранвідсів, розраховувався з найманими робітниками. Були частково перебувані гаражі (знесені стіни та залитий фундамент), збудована альтанка, побудовано прибудову до будинку розміром 15,40 м х 4,50 м., перекрито дах новим шифером, налагоджено водопровід. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19.12.2011 р. шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано. Після розлучення вони дійшли згоди про те, що позивач буде проживати у спірному будинку, оскільки іншого житла він не має, а будинок є їх спільною власністю. 22.03.202 р. син ОСОБА_2 ОСОБА_6 вивіз усі речі та майно з будинку, а 19.05.2012 р. позивач не зміг потрапити до будинку, оскільки на воротах та вхідних дверях будинку були змінені запірні пристрої. Після цього йому стало відомо, що 20.03.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування. Про намір укласти договір дарування або в іншій спосіб провести відчуження їх спільної частини будинку ОСОБА_2 йому не повідомляла. Вважає вказаний договір недійсним з підстав, передбачених ч.4 ст.369 ЦК України, - у звязку з відсутністю необхідних повноважень у ОСОБА_2, оскільки спірні 53/100 частин будинку є спільною сумісною власністю подружжя, але своєї згоди на укладання оскаржуваного договору позивач не надавав.

Просив суд визнати недійсним договір дарування від 20.03.2012 р. та визнати 53/100 частин житлового будинку №3 по вул.Колективній в м.Харкові спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю відмовлено..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, та ухвали нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що суд помилково дійшов висновку про те що позивачем не доведено факт істотного збільшення вартості майна за рахунок спільних трудових та грошових затрат. Зазначає, що суд не звернув уваги та не дав належної оцінки доказам, показанням позивача, поясненням третьої особи та показам свідків, а також висновку експерта. Також суд не звернув уваги на той факт, що своїми незаконними діями, а саме, укладанням 20.03.2012 року договору дарування без згоди позивача ОСОБА_2 фактично позбавила його можливості добудувати вказану будівлю та зареєструвати право власності на реконструйоване домоволодіння у визначеному законом порядку.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що зявились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.03.1999 р. між ОСОБА_7 як Дарителем та ОСОБА_1 і ОСОБА_1 як Обдарованими був укладений договір дарування, на підставі якого позивач одержав у власність 53/100 частин житлового будинку №3 з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул..Колективній в м.Харкові, з переліком конкретних приміщень і будівель, що передаються в дар (т.1 а.с.32).

Відповідно, ОСОБА_4 на підставі вказаного договору дарування належало право власності на 53/100 частин вказаного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які були виділені в натурі.

За вказаною адресою позивач ОСОБА_1 був зареєстрований з 30.05.2000 р., та знятий з реєстраційного обліку відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.06.2012 р. ( т.1 а.с.22, 63).

Позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 з 17.11.1995 р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу 1-ВЛ № 311636 (т.1 а.с.33). Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19.12.2011 р. шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с.34).

Під час перебування у шлюбі, 20.12.2003 р. позивач ОСОБА_1 подарував своїй дружині ОСОБА_2, а остання прийняла в дар 53/100 частин спірного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, дар оцінено в 26700 грн. (т.1 а.с.35).

Згідно вказаного договору, на земельній ділянці, серед іншого, розташований житловий будинок літ А-1 (дерево, обкладене цеглою) житловою площею 37,7 кв.м. та навіс літ.Х.

12.03.2012 р. ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар 53/100 частин житлового будинку №3 з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул..Колективній в м.Харкові (т.1 а.с.75).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 62 СК України, передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до роз*яснення Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з*ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об*єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об*єкту.

Згідно висновків судово-технічної експертизи 9055/1075 від 30.01.2015 р., будівля, заінвентаризована в технічному паспорті на домоволодіння №3 по вул..Колективній в м.Харкові від 18.02.2012 р. як навіс літ.Ц, є прибудовою до житлового будинку, що незавершена будівництвом. Оскільки роботи по будівництву виконані не в повному обсязі, функціональне призначення приміщень визначити не надається можливим.

2) На момент обстеження будівля, заінвентаризована як навіс літ.Ц, не відносилась до нежитлових (допоміжних) частин будинку.

3) Загальна вартість робіт з будівництва прибудови станом на 2015 р. складає 103278 грн.

4) В результаті зведення будівлі, заінвентаризованої в технічному паспорті як навіс літ.Ц, інвентаризаційна вартість 53/100 частин домоволодіння збільшилась на 22417 грн. в цінах на 2012 р.

5) Ринкова вартість 53/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул..Колективній №3 в м.Харкові в цінах станом на грудень 2003 р. складає 50 515 грн.

6) Ринкова вартість 53/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул..Колективній №3 в м.Харкові в цінах станом на березень 2012 р. складає 273 721 грн.

Судова колегія вважає встановленим, підтвердженим показаннями свідків та матеріалами справи ті обставини, що в період з 2003 року по 2012 рік у спірному домоволодінні проводились певні будівельні та ремонтні роботи.

Однак, для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил позивач мав підтвердити, що істотне збільшення вартості майна відбулося саме внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що істотне збільшення вартості спірного будинку відбулося саме внаслідок затрат подружжя незалежно від тенденцій до загального подорожчання нерухомого майна за період з 2003 року по 2012 рік.

Сам по собі той факт, що загальна вартість робіт з будівництва прибудови станом на 2015 р. складає 103278 грн. не є свідчить про те, що саме на цю суму збільшилась вартість будинку.

Встановлені експертами збільшення інвентаризаційної вартості 53/100 частин домоволодіння на 22417 грн. в цінах на 2012 р. неможна співставити з ринковою вартістю цього майна 50 515 грн. в цінах станом на грудень 2003 р.

Без порівняння ринкової вартості спірного майна в стані, що існував до поліпшення, та його ринкової вартості після поліпшення з коригуванням з огляду на тенденцію до загального подорожчання нерухомого майна, неможна дійти висновку про істотність збільшення вартості майна як об*єкту нерухомості.

З дослідницької частини висновку експерта, вбачається, що вартість будівель та споруд станом на 18.02.2012 р. у порівнянні з 16.12.2003 р. зросла по кожному з досліджуваних обєктів нерухомості, в тому числі й тих, стан яких залишався незмінним, що свідчить про загальне зростання цін на ринку нерухомості через збільшення попиту.

Суд першої інстанції правильно врахував, що житлова площа будинку літ.А-1 (37,7 кв.м.) та конструктивні елементи стін (дерево, обкладене цеглою) у період з 20.12.2003 р. до 20.03.2012 р. не змінились, а наявність прибудови, незавершеної будівництвом, не визначеною за своїм функціональним призначенням, на цей час неможна вважати поліпшенням, яке істотно збільшило вартість житла.

В апеляційній скарзі позивач наполягає, що у разі належного оформлення реконструкції домоволодіння житлова площа будинку збільшиться вдвічі, що призведе до значного збільшення його ринкової вартості.

Проте, такі твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами.

За відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості будинку, відсутні і підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції помилково вважав, що експерт визначаючи вартість нерухомого майна не взяв до уваги той факт, що новий власник ОСОБА_3 після набуття права власності за власні кошти та власними зусиллями проводила роботи у прибудові, що також сприяло зростанню її вартості. Зазначеним обставинам надана експертна оцінка.

Разом з тим вказаний висновок не вплинув на законність ухваленого у справі рішення, а тому є формальним порушенням і не може бути підставою для його скасування.

Пояснення свідків щодо збільшення вартості майна не є допустимими доказами у розумінні ст.59 ЦПК України, оскільки факт утворення нового обєкта нерухомого майна має бути підтверджений певними письмовими доказами, якими встановлено відповідний відсоток незавершеного будівництва та можливість експлуатації спірного об*єкта за призначенням, його вартість.

Згідно ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на обставини справи, ОСОБА_2, укладаючи договір дарування з ОСОБА_3, мала усі повноваження, необхідні для укладання такого договору, оскільки вказане майно було її особистою власністю, тому правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг судова колегія не встановила порушень судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

У Х ВА Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді