Справа № 309/99/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кожух О.А.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання дітей за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 1 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

15 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повнолітнього віку.

Позов мотивувала тим, що з 21 травня 2005 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого народилося троє доньок: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2. Причиною розірвання шлюбу позивачка зазначала погіршення взаємовідносин та постійні непорозуміння з відповідачем, із-за цих обставин вони припинили спільне проживання і вже більше року проживають окремо, наміру примиритися вона не має і не бажає зберігати шлюбні відносини. Неповнолітні доньки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей в твердій грошовій сумі по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Хустського районного суду від 01 березня 2016 року позов задоволено.

Вирішено: «Шлюб зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 21 травня 2005 року у відділі ДРАЦСу реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції у Закарпатської області за актовим записом № 61 - розірвати.

Залишити прізвище ОСОБА_1, після реєстрації розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_6 - аліменти на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 15.01.2016 року, до досягнення дітьми повнолітнього віку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.».

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за недоведеності обставин, що мають значення по справі, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відмовити.

Межі доводів апеляційної скарги судом не взято до уваги, що всі зароблені відповідачем кошти він віддавав дружині, і фактично за його кошти побудовано новий будинок замість будинку її батьків. Окремо проживати від родини він пішов тільки в січні 2016 року, коли зясував, що позивачка спілкується з іншим чоловіком. Зазначає, що в суді першої інстанції він заперечував проти розлучення, так як сподівається на збереження родини, оскільки позивачка жодним чином не довела, що сімя розпалася, а суд нічим не мотивував висновок про те, що збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя й інтересам дітей, та безпідставно не надав строк на примирення. Щодо встановленого розміру аліментів, то апелянт зазначає, що погодився на суму по 1000 грн. на кожну дитину в емоційно стресовому стані, щоб довести дружині, що він любить дітей, але всупереч вимогам закону суд першої інстанції не перевірив чи спроможний він сплачувати таку суму та не взяв до уваги, що відповідач постійно допомагає дітям чим може, так як на сьогоднішній день ніде не працює.

В запереченні позивачка ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а законне рішення суду залишити без змін. Зазначає, що твердження відповідача про те, що він віддавав їй всі зароблені кошти для потреб дітей не відповідають дійсності, так як кошти він витрачав в основному на себе, а дітям виділяв мізерні суми. Суд першої інстанції вірно взяв до уваги той факт, що відповідач як сезонний працівник за кордоном в середньому заробляє не менше 500 дол. США на місяць, що еквівалентно приблизно 12500 грн., а сплата аліментів в сумі 3000 грн. на трьох дітей складає не більше 25 % його заробітку, що не заперечується і самим відповідачем. Крім того, відповідач веде антигромадський образ життя, вживає алкогольні напої, скоює адміністративні правопорушення в стані алкогольного спяніння проти позивачки та її родини, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї та невиконання захисного припису із накладенням адміністративного стягнення у вигляді 30 годин громадських робіт.

Представник відповідача - ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу і пояснила, що за встановлених судом обставин відповідач згідний на розірвання шлюбу, однак не може погодитись з рішенням суду про стягнення аліментів по 1000 грн. на кожну дитину, погоджується виплачувати по 500 грн. на кожну дитину, та просила врахувати, що ОСОБА_2 на даний час працює і його заробітна плата становить 1450,00 грн..

Позивачка та її представник ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити, а законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності відповідача, який повідомлений про час і місце розгляду справи, що вбачається з повідомлення про вручення судової повістки.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В силу ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області 21 травня 2005 року, актовий запис № 61 (а.с.5). Від даного шлюбу народилося троє дітей: донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з позивачкою і перебувають на її утриманні.

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1. ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 100, ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, встановивши, що шлюб між сторонами існує формально та не виконує свого призначення, сторони спільно не проживають і позивачка не бажає примирення, наполягає на розірванні шлюбу і підтвердила це в апеляційній інстанції. При зазначених обставинах суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України).

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 10 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Апеляційним судом відкладався розгляд справи на двадцять днів з метою забезпечення реалізації права відповідача прийняти участь у судовому засіданні та примирення подружжя, однак сторони не примирилися.

Позивач наполягала на розірванні шлюбу і у судовому засіданні пояснила, що не має намірів примиритися з відповідачем, який безпідставно звинувачує її у подружній зраді. Подружжя проживає окремо, шлюбні відносини між ними припинені і вона не бажає їх відновлювати.

Згідно ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України, а позивачка не погоджується на збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів та пояснень позивачки і представників сторін в ході апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання, а тому висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не був наданий строк сторонам для примирення не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи відсутність даних про те, що відповідач офіційно працював на час постановлення даного рішення і отримував регулярний дохід, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що аліменти, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь позивачки на утримання трьох дітей слід визначити в твердій грошовій сумі.

За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів суд врахував зазначені в ст. 182 СК України обставини, а також визнання відповідачем позову про стягнення аліментів на кожну дитину в розмірі 1000 грн. та визначив розмір аліментів у сумі 1000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15 січня 2016 року, тобто від дня предявлення позову. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки він є молодою, працездатною особою, тому зобовязаний працювати та надавати матеріальну допомогу позивачці на утримання доньок.

Надана представником відповідача довідка № 7 від 16 червня 2016 року про те, що ОСОБА_2 є працівником ТОВ «Сількомбуд», займає посаду монтажника будівельного з окладом 1450 грн., на законність судового рішення не впливає, оскільки на час ухвалення такого відповідач не прцював, що встановлено судом і нічим не спростостовано.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а рішення Хустського районного суду від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 1 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: