Провадження № 22-ц/773/920/16 Категорія: 2 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Мудренко Л.І.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Ростиславоивча, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_7 про визначення порядку користування, усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх представника ОСОБА_4 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду від 12 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому частиною житлового будинку та господарсько-побутових споруд у м. Луцьк по вул.Клима Савури,75.

Зобовязати ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звільнити належні позивачу кімнати 1-4 площею 12,0 кв.м та 1-5 площею 19,0 кв.м у житловому будинку №75 по вул. Клима Савури у м.Луцьк.

Вселити ОСОБА_1 у належні йому кімнати 1-4 площею 12,0 кв.м та 1-5 площею 19,0 кв.м у житловому будинку №75 по вул. Клима Савури у м.Луцьк.

У спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити коридор 1-1 площею 4,5 кв.м, убиральню Г та огорожу у м. Луцьк по вул. Клима Савури,75.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5Р, ОСОБА_6, їх представник ОСОБА_4 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_7, покликаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає матеріалам справи, що ОСОБА_8, на підставі договору дарування частини житлового будинку та витягу про державну реєстрацію прав від 30.06.2011 року, належить 21/100 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 75 по вул. Клима Савури в місті Луцьку. При цьому за домовленістю сторін у користування обдарованого переходять: кімната 1-4 площею 12,0 кв.м., кімната 1-5, площею 19,0 кв.м., 1/2 частина льоху а3, 1/2 частина вбиральні Г, частина огорожі (а.с.7-9). Саме ці кімнати та частина господарсько-побутових споруд були виділені дарувальнику ОСОБА_8 (батькові позивача) відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду від 31.03.2000 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у справі про розподіл будинковолодіння №75 по вул.Клима Савури в м.Луцьку(а.с.10-12).

Відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 належить 29/100 будинковолодіння по вул.Клима Савури, 75 в місті Луцьку, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.1977 року належить 1/2 його частина(а.с.13-19,21-23).

З пояснень сторін встановлено, що житловий будинок фактично поділений на дві окремі ізольовані квартири: квартиру №1, в яку входять належні позивачу кімнати та якою користуються відповідачі та квартиру №2, якою користується ОСОБА_7.

Відповідно до технічного паспорта на обєкт нерухомого майна відповідачі користуються: коридор 1-1 площею 4,5 кв.м., кухня 1-2 площею 8,4 кв.м, санвузол 1-3 площею 4,0 кв.м, кімната 1-4 площею 12,0 кв.м., кімната 1-5 площею 19,0 кв. м, кімната 1-6 площею 10,7 кв.м, льох, вбиральня, хлів, огорожа та інші господарсько-побутові споруди (а.с.10-19, 21-24). ОСОБА_7 по житловому будинку користується: коридор 2-1 площею 6,2 кв.м, кухня 2-2 площею 12,6 кв.м, кімната 2-3 площею 15,7 кв.м, кімната 2-4 площею 15,7 кв.м (а.с.13-19).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8431-8432 від 20.02.2014 року виділ в натурі 21/100 частини спірного будинковолодіння, яка належить ОСОБА_1 відповідно до вимог ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки.Основні положення.» провести неможливо.

Відповідно до технічної документації, виготовленої станом на листопад 2013 року щодо реконструкції житлового будинку по вул. Клима Савури, 75 в м.Луцьку, з належних ОСОБА_1 кімнат можливе влаштування ізольованого житлового приміщення з кухнею, ванною кімнатою, санвузлом та окремою жилою кімнатою.

Вказані обставини встановлені судовими рішеннями у справах за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за набувальною давністю(а.с.28-50).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не проживає, не користується, не має доступу до належної йому частини будинковолодіння. Тривалий час між ним та відповідачами тривають суперечки та непорозуміння щодо користування житловим будинком з господарсько-побутовими спорудами по вул. Клима Савури, 75 в м. Луцьку.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

На підставі наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що позивач, будучи власником 21/100 частини спірного житлового будинку з надвірними спорудами, не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди в цьому, а тому прийшов до правильного висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належною йому частиною житлового будинку та господарсько-побутових споруд у м. Луцьку по вул.Клима Савури, 75, зобовязання відповідачів звільнити належні позивачу кімнати у спірному житловому будинку та вселення позивача у належні йому кімнати 1-4 площею 12,0 кв.м та 1-5 площею 19,0 кв.м у житловому будинку № 75 по вул. Клима Савури у м. Луцьк, у спільному користуванні позивача та відповідачів залишити коридор 1-1 площею 4,5кв.м, убиральню Г та огорожу у м. Луцьк по вул. Клима Савури, 75.

Також судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог, що стосуються брата позивача ОСОБА_11, про передачу відповідачам льоху, про розподіл особового рахунку по сплаті за послуги електропостачання по спірному будинковолодінню на два особові рахунки, про зобовязання передати будинкову книгу.

Рішення в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про належність позивачу в спірному житловому будинку кімнат 1-4 площею 12,0 кв.м та 1-5 площею 19,0 кв.м не відповідає встановленним обставинам справи, оскільки позивачу в спірному будинковолодінні належить 21/100 частки на праві спільної часткової власності не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 23 січня 2004 року дарувальник ОСОБА_8 передав безоплатно у власність, а обдарований ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність 21/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами № 75 по вул. Клима Савури в м. Луцьку. При цьому за домовленістю сторін у користування обдарованого переходять: кімната 1-4 площею 12,0 кв.м., кімната 1-5, площею 19,0 кв.м., 1/2 частина льоху а3, 1/2 частина вбиральні Г, частина огорожі.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньму другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність.

Отже, виходячи з правової природи договору даруванння позивач ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність кімнати 1-4, 1-5, ? частину льоху, ? частину вбиральні, частину огорожі, що відповідає 21/100 частині спірного будинковолодіння.

Покликання відповідачів в апеляційній скарзі на те, що з часу набуття права власності на спірне будинковолодіння позивач не проживав в цьому будинку, що у власності позивача перебуває інше нерухоме майно, де він постійно проживає і зареєстровано його місце проживання є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не вправі вимагати від інших співвласників надання йому у володіння та користування приміщень житлового будинку загальною площею 31 кв.м, які не відповідають розміру його частки у праві спільної часткової власності не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на зазначене суд першої інстанції, обґрунтовано усунув перешкоди позивачу в користуванні належною йому частиною житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Покликання представника відповідачів на те, що в обґрунтування позову ОСОБА_1 подав недопустимий доказ, а саме сфабриковану копію ухвали Луцького міського суду від 31.03.2000 року, яка не відповідає оригіналу, що зберігається в архіві Луцького міськрайонного суду є безпідставними виходячи з наступного.

Право власності за батьком позивача ОСОБА_8 було зареєстровано відповідно до ухвали суду від 31.03.2000 року, яка зберігається в архіві суду у звязку із знищенням справи № 2-760/00 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_9, до ОСОБА_8 про поділ будинку між співвласниками за закінченням строку зберігання, про що зроблено запис в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Волинського обласного бюро техінвентаризації 7 серпня 2003 року за № 2176875.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх представника ОСОБА_4 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_7 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 12 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді