Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 333/8747/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/778/2384/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО») про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення вартості безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 29 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» підписаний договір фінансового лізингу № 001912, предметом якого є транспортний засіб Volkswagen Tiguan, комплектація / модифікація «Trace Life», обєм двигуна 2.0 D, тип КПП АТ, привід 4х4. Ціна вказана 17 500 доларів США. На підставі виставленого відповідачем рахунку згідно з квитанцією від 29 жовтня 2015 року позивачем на рахунок відповідача сплачено суму 50 000 грн. Вказаний договір позивач вважає таким, що не відповідає вимогам законодавства, зокрема, всупереч ст. 799 ЦК України договір не посвідчений нотаріально; між сторонами не узгоджено та не підписано Додаток № 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами»; договір не містить істотних умов щодо детальних особливостей предмету лізингу (рік випуску автомобіля, колір або інші індивідуальні ознаки), що визнані істотними договором та законом; на порушення ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір містить несправедливі умови. Тому у відповідності до вимог ст.ст. 215-216 ЦК України позивач просив визнати цей договір недійсним та застосувати наслідки недійсного правочину, стягнувши з відповідача всі отримані від ОСОБА_2 на виконання цього договору грошові кошти у сумі 45 200 грн. як безпідставно набуті.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій,

посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_3, дослідивши доводи апеляційної скарги, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати його і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2015р. між ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 001912, предметом якого є транспортний засіб Volkswagen Tiguan, комплектація/модифікація "Trace Life", обєм двигуна 2.0 D, тип КПП АТ, привід 4х4. Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 17 500 доларів США, що є гривневим еквівалентом суми 420 000 грн. (з ПДВ). Згідно з п. 8.1 договору, всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях.

Згідно пункту 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу суму 50 000 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.454527855 від 29.10.2015 року.

Згідно з п. 9.7 договору вказані грошові кошти були зараховані відповідачем як адміністративний платіж в розмірі 42 000 грн., як авансовий внесок в розмірі 8 000 грн.

Пунктом 12.1 договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Не отримавши предмету лізингу після здійснення вищезазначених платежів за договором, ОСОБА_2 звернувся 03.11.2015р. до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 001912 від 29.10.2015 року (заява отримана відповідачем 03.11.2015 року.).

Листом від 17.11.2015р. відповідач повідомив позивача про те, що договір вважається розірваним з 03.11.2015р. Цим же листом позивача повідомлено про те, що сплачений ним за умовами договору адміністративний платіж в розмірі 42 000 грн. поверненню не підлягає, а авансовий платіж буде повернуто у розмірі 4 800 грн. ( а.с. 19).

25.11.2015 року відповідачем перераховано позивачу суму 4 800 грн. авансового платежу.

14.12.2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору лізингу № 001912 від 29.10.2015р. недійсним та повернення сплачених на його виконання сум платежів в повному обсягу.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний позивачем договір за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини з лізингу, із загальних положень про найм, а також не суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

В апеляційній скарзі апелянт наголошує на неправильному застосуванні судом статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", положень Закону України "Про фінансовий лізинг», статей 220, 799 ЦК України, що потягло ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, судова колегія знаходить їй спроможними, а вказаний висновок суду вважає невірним, оскільки він базується на неправильному застосуванні норм матеріального права, на підставі яких вирішено спір.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, колегією встановлено, що, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що за своєю правовою природою оспорюваний позивачем договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З наданої копії договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_2 та ТОВ "ЛК "ВАШ АВТО", видно, що він не був нотаріально посвідчений, а тому в силу ст. 220 ЦПК України є нікчемним.

В такому разі за відсутності зустрічної вимоги лізингодавця про визнання такого договору дійсним та зважаючи на невідповідність його умов ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що виключає можливість визнання його дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, не мають правового значення ті обставини, що сторони частково виконали його умови та за ініціативою позивача прийняли рішення про його розірвання. Але ці дії сторін є лише підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Разом з тим, враховуючи, що в спеціальному законі «Про фінансовий лізинг», яким врегульовано правовідносини між сторонами, не передбачено прямої вказівки на нікчемність договору фінансового лізингу у випадку недотримання вимоги про його нотаріальне посвідчення, а його нікчемність встановлюється через аналіз норм цивільного кодексу, за яким на правовідносини між сторонами одночасно розповсюджується параграф 5 глави 58 цивільного кодексу щодо найма (оренди) транспортного засобу, а також враховуючи, що оспорюваний договір одночасно не відповідає положенням ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», колегія вважає, що вимога позивача про визнання недійсним цього договору є такою, що підлягає задоволенню.

Отже, зважаючи на вказані обставини, колегія вважає, що наявні всі підстави для визнання недійсним осопорюваного договору фінансового лізингу № 001912 від 29.10.2015р.

Позивач просив одночасно застосувати наслідки недійсного правочину, передбачені ст.. 216 ЦК України, стягнувши на його користь всі сплачені за недійсним договором платежі у розмірі 45 200 грн., оскільки частина платежів йому була перерахована відповідачем у сумі 4 800 грн. Та ці вимоги є також законними і обґрунтованими, а сума відповідає наданим платіжним документам, а також не оспорена відповідачем.

Крім того, позивач вважав, що ці кошти підлягають стягненню за вимогами ст. 1212 ЦК України як безпідставно отримані відповідачем, але посилання на ці підстави для стягнення вказаної суми є зайвими, оскільки в даному випадку позивач одночасно із вимогою про визнання правочину недійсним просив застосувати наслідки недійсного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, колегія встановила, що позивач, подавши позов 14.12.2015р. до суду першої інстан-

ції, не сплатив судового збору за його подачу, хоча з п. 7 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» в редакції від 01.09.2015р. було виключено пільги зі сплати судового збору споживачам, які звертаються за захистом своїх прав.

Відповідно до ст.. 4 ч. 2 п.п. 1 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 01.09.2015р. на момент подання позову до суду першої інстанції судовий збір за вимогами майнового характеру становив 1 % від ціни позову ( 45200 грн.), що становить 452 грн., а за вимоги немайнового характеру у розмірі 0,4 розміру мінімальної зарплати, що становить також 487,20 грн.

Отже, позивачу ОСОБА_2 слід було сплатити судовий збір за вимоги немайнового характеру у сумі 452 грн. та за вимоги майнового характеру 487,20 грн., а всього 939,20 грн.

Також ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2016р. ОСОБА_2 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 1033,12 грн., який складається із судового збору за вимоги немайного характеру у сумі 497,220 грн. та судового збору за вимоги майнового характеру у сумі 535,92 грн.

Оскільки позов ОСОБА_2 був задоволений повністю, але останній не оплачував судового збору в дохід держави ні в першій інстанції, ні в апеляційній інстанції, всі судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави в загальній сумі 1 972,32 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2016 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір майнового лізингу № 001912, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 29 жовтня 2015р.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, б. 42-44, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 25-А, кв. 63, сплачені на виконання визнаного недійсним договору № 001912 від 29 жовтня 2015р. грошові кошти у сумі 45 200 (сорок п»ять тисяч двісті) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, б. 42-44, судовий збір в дохід держави у розмірі 1 972 (одну тисячу дев»ятсот сімдесят дві) гривні 32 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

ОСОБА_4