ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4932/15-ц
Провадження № 2/210/426/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"07" червня 2016 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Літвіненко Н.А.,

при секретарі Рябченко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі позовну заяву ОСОБА_2 до Державної казначейської Служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним засудженням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою посилаючись на те, що вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997р. він був незаконно засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1;42 КК України (в редакції 1963 р) до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року міра покарання була зменшена до 7 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишений без змін. Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду від 10 січня 2001 року вказані вирок районного суду та ухвала судової колегії по карним справам Дніпропетровського обласного суду скасовані, справа направлена на нове розслідування. Зазначає, що з 10 січня 2001 року по 13 вересня 2001 року він утримувався в місцях позбавлення волі без вироку суду і не будучи обвинуваченим. На підставі постанови місцевого суду Нікопольського району від 13 вересня 2001 року на підставі ст.165-1; 165-2 КПК України його звільнили з під варти і по відношенню до нього була застосована запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Тобто, він незаконно знаходився в місцях позбавлення волі протягом 4 років 6 місяців.

Після звільнення обвинувачення йому у 10 денний термін предявлено не було. Однак, тільки після втручання Європейського суду з прав людини 19 листопада 2001 року слідчим Нікопольського РВ було винесено постанову про припинення відносно позивача ОСОБА_2 кримінального переслідування, яка йому в порушення вимог чинного Законодавства направлена не була. Останньому стало відомо про винесення даної постанови тільки в березні 2012 року та дана постанова була отримана їм лише 05 квітня 2012 року.

Позивач зазначає, що протягом 10 років 06 місяців та 21 дня він незаконно знаходився під слідством, в той час коли строки притягнення до кримінальної відповідальності по інкримінуємому йому злочину згідно КК України сплинули.

Незаконними діями органів внутрішніх справ, прокуратури та суду позивачу ОСОБА_2 завдано матеріальну шкоду у розмірі 145 412,00 грн., виходячи з наступного розрахунку:

- Втрачений заробіток: 74 412,00, виходячи з розрахунку - 1378,00 грн. ( розмір мінімальної заробітної плати на день подання позову) х 54 ( кількість місяців незаконного перебування в місцях позбавлення волі) = 74 412,00 грн.;

- Витрати на юридичні послуги 71 000,00 грн.

Всього : 74 412,00 + 71 000,00 = 145 412,00 грн.

У 2013 році позивач ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому незаконним засудженням, який був задоволений частково, проте, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Дзержинського районного суду провадження у справі було закрито. Підставою для закриття провадження у справі було зазначено те, що звернення до суду є передчасним, оскільки фінансовий розрахунок завданої шкоди має провести орган, якій виніс постанову про закриття кримінальної справи, тобто Нікопольський МУ ГУМВС у Дніпропетровській області.

На виконання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області позивач ОСОБА_2 звернувся до Нікопольського МУ ГУМВС у Дніпропетровській області з письмовою заявою про проведення розрахунку матеріальної шкоди. В відповідь на письмову заяву, слідчим Нікопольського МУ ГУМВС у Дніпропетровській області був проведений розрахунок матеріальної шкоди на суму 117 857,13 грн., який включав витрати на правову допомогу, а також не отриману заробітну плату за період знаходження у місцях позбавлення волі. Розрахунок заробітної плати проводився виходячи з розміру середньостатистичної місячної заробітної плати по Дніпропетровській області. Вказана постанова слідчого була скасована прокурором Нікопольського району. Підставою для скасування прокурор вказав на те, що розрахунок має бути проведений виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Повторний розрахунок слідчим проведений не був, тому позивачу було запропоновано вирішувати питання в судовому порядку.

Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним засудженням та витратами на юридичну допомогу у розмірі 145 412,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про день та час слухання справи, у судове засідання не зявився, причини неявки суду невідомі.

Представник Криворізької місцевої прокуратури № 1, належним чином повідомлений про день та час слухання справи, у судове засідання не зявився, причини неявки суду невідомі.

Суд, взявши до уваги заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 р. ОСОБА_2 був засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1;42 КК України (в редакції 1963р.) до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк тримання під вартою з 26 квітня 1997 року.

Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду від 10 січня 2001 року вирок Нікопольського районного суду від 25 листопада 1997 року та ухвала судової колегії по карним справам Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року, якою ОСОБА_2 покарання зменшено з 9 до 7 років, скасовані, справа направлена на нове розслідування.

Разом з тим, з довідки про звільнення вбачається, що ОСОБА_2 був звільнений з місць позбавлення волі, де відбував покарання за скасованим вироком, лише 14 вересня 2001 року, запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд.

Вказані обставини не оспорювалися учасниками процесу під час судового розгляду.

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 знаходився в місцях позбавлення волі 4 роки 6 місяців.

Також судом встановлено, що 19 липня 2011 року слідчим СВ Нікопольського РВ УМВС України в Дніпропетровської області відносно ОСОБА_2 було винесено постанову про припинення кримінального переслідування на підставі ст. 6 п.2 і ст. 213 КПК України.

Отже, з викладеного вбачається, що протягом 10 років 6 місяців та 21 дня з моменту скасування вироку суду відносно ОСОБА_2, останній перебував під кримінальним переслідуванням, тобто під слідством, в той час коли строки притягнення до кримінальної відповідальності по ч. 3 ст. 141 КК України згідно КК України (у відповідній редакції ) сплинули.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 8 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, гарантується.

Статтею 56 Основного Закону закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок Держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду тільки на підставах та в порядку, встановленим законом.

В силу ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює питання відшкодування шкоди, що є предметом розгляду даної справи, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (зі змінами та доповненнями).

Згідно з п. 1 ст. 1 вищевказаного Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У такому випадку, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, якщо зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт та інше.

Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно, а у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений з місць позбавлення волі 14 вересня 2001 року у звязку зі скасуванням 10 січня 2001 року Президією Дніпропетровського обласного суду вироку Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 року щодо нього та направлення справи за його обвинуваченням на нове розслідування.

Кримінальне переслідування по кримінальній справі відносно ОСОБА_2 припинено на підставі п. 2 ст. 6, ст. 213 КПК України (1960р.)

Слід зазначити, що згідно з ст. 213 КПК України кримінальна справа закривається при наявності підстав, зазначених у статті 6 цього Кодексу та при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Крім того, в силу п. 2 статті 6 КПК України (1960р.) кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю: за відсутністю в діянні складу злочину.

Таким чином, ОСОБА_2 без визнання його судом винним в інкримінованих йому злочинах, всупереч процедурі, встановленій Конституцією України та кримінально-процесуальним законодавством України, незаконно перебував під слідством протягом 10 років 6 місяців 21 дня та тримався під вартою протягом 4 років 6 місяців, чим були грубо порушені його конституційні права, передбачені ст. 29 Конституції України, згідно якої, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановленому законом.

Отже, ОСОБА_2 відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним триманням під вартою.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу користувався послугами адвокатів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які складали для нього позовні заяви, скарги, звернення до Європейського суду з прав людини, тощо. Витрати на правову допомогу підтверджено відповідними актами виконаних робіт, квитанціями про їх сплату.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_2 доведено понесення витрат на правову допомогу у розмірі 71000,00 грн.

Оскільки в даному конкретному випадку, визначаючи розмір втраченого заробітку, суд, виходячи з аналогії права, керується розясненнями, наведеними в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно у якому зазначено, що якщо у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні такого питання повинен виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

В звязку з тим, що станом на момент подачі позовної заяви (16.10.2015 року) мінімальний розмір заробітної плати становить 1378,00 грн., а кількість місяців незаконного перебування під вартою становить 54, що становить 74412,00 грн. за таких обставин, суд, перевіривши правильність розрахунків позивача, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача з Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним засудженням та витратами на юридичну допомогу у розмірі 145 412,00 грн.

Щодо способу відшкодування шкоди, то слід зазначити, що Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Частиною 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Зі змісту ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» випливає, що матеріальна шкода, завдана ОСОБА_2 має відшкодовуватися державою.

Таким чином, з урахуванням положень БК України, така шкода відшкодовується державою, тобто казначейська служба має здійснити ОСОБА_2 відповідну виплату за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно від задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому судовий збір у розмірі 1454,12 грн. підлягає стягненню з Держаної казначейської служби України

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 1176 ЦПК України, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", ст.ст. 10, 11, 27, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану незаконним засудженням та витрати на юридичну допомогу в розмірі 145412 (сто сорок пять тисяч чотириста дванадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з Держаної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 1454 (одна тисяча чотириста пятдесят чотири) грн. 12 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. А. Літвіненко