Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/1139/16
Справа № 711/4040/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року Придніпровський районний суд

ОСОБА_1

В складі: головуючого судді Колода Л.Д.

При секретарі Остапець А.О.

З участю адвоката ОСОБА_2

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19.02.2005 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис №190. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 вересня 2014 року їх шлюб розірвано. Позивач зверталася до суду із позовом про поділ майна подружжя, ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05 січня 2015 року за сторонами визнано право власності по 1/2 частині квартири №112, розташованої в будинку №7 по вул.С. Жужоми в м. Черкаси. Судовим рішенням було встанови н, що дана квартира є спільним майном подружжя і вона була придбана в період перебування сторін у шлюбних відносинах.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2015 р. (справа № 711/12239/14-ц), яке набрало законної сили, із відповідача ОСОБА_4 було стягнуто на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі м 700 000 грн. Дізнавшись про наявність даного спору, за її клопотанням позивач була залучена до розгляду даної справи в якості третьої особи. В мотивувальній частині вказаного рішення, судом було встановлено, щ третя особа не надала суду жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів про отримання позики ОСОБА_4 Також в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що кошти отримані в позику були витрачені на придбання житла. Вказане рішення вступило в законну силу.

На прикінці 2015 року позивач дізналася про наявність позовної заяви ОСОБА_6 до неї, де ОСОБА_4 просить суд: Визнати борг в сумі 700 000 грн., що виник у ОСОБА_4 в наслідок винесення рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2015 року, яким із ОСОБА_4 було стягнуто на користь ОСОБА_5, заборгованість - спільним боргом подружжя. Визнати за ОСОБА_7 борг за рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси під 03.07.2015 року у розмірі 350 000 грн.; Зобов'язати ОСОБА_7 виконати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 03.07.2015 року спільно із ОСОБА_4 та сплатити грошові кошти в сумі 700 000 грн., на користь ОСОБА_8 в рівних частинах - по 350 000 грн.

На день звернення з позовом до суду , спір розглядається в Придніпровському районному суді м. Черкаси (справа № 711/8220/15-ц суддя Клочко О.В.).

Позивач вважає, що договір позики слід визнати недійсним. Відповідно до ст. 203 ч. 1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її,його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Оскаржуваний договір позики від 01.09.2008 р. за своєю суттю не є дрібним побутовим, має високу грошову коштовність (700 000 грн.), а тому не може вважатися дрібним побутовим.

Позивач не надавала згоди на укладення ОСОБА_4 договору позики, а тому просить постановити рішення, яким визнати договір позики, укладений 01.09.2008 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним. Стягнути із ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

В зв»язку з цим просить постановити рішення, яким договір поруки №1-899/06-034-382 від 04.07.2008 року , укладений між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ПАТ «Укрсоцбанк» визнати припиненим з 13.12.2014 року.

Представник позивача ОСОБА_3 по договору адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав, просив позов задовольнити, з підстав, вказаних в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4, його представник по довіреності ОСОБА_11 в судовому засіданні позов не визнали, підтримали заперечення на ползов та просили в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився, про день слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, подав заперечення проти позову та просив справу розглядати в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи, в результаті їх повного, об»єктивного та всебічного дослідження, суд вважає, що позов не підлягає задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено,що позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 700 000 грн.. без згоди позивача.

Суд вважає, що такі доводи позивача на можуть бути покладені в основу судового рішення. В судовому засіданні встановлено, що судом під час розгляду цивільної справи № 711/12239/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7 про стягнення боргу були встановлені наступні обставини: 01.09.2008 року між ОСОБА_4, та ОСОБА_5, було укладено договір позики за яким ОСОБА_4, отримав у позику 700 000 грн. У рішенні вказано, що факт позики коштів підтверджується копією договору позики від 01.09.2008 року та вимогою ОСОБА_5, про повернення коштів від 02.09.2014 року, яку ОСОБА_4, отримав.

У відповідності до правової позиції викладеної в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-6ЗцсІЗ, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Під час розгляду цивільної справи № 711/12239/14-ц, представником третьої особи ОСОБА_7, було заявлено клопотання про призначення судової - технічної експертизи, із тих мотивів, що на думку ОСОБА_7, «договір позики не був справжнім». Ухвалою від 13.03.2015 року по справі № 711/12239/14-ц судом було призначено судову - технічну експертизу, проведення якої доручено КНДІСЕ. Однак в подальшому ОСОБА_7 сама відмовилась від проведення даної експертизи, тим самим не довівши обґрунтованість поданих заперечень.

03.07.2015 року Придніпровським районним судом м. Черкаси постановлено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення із ОСОБА_4, заборгованості за договором позики в сумі 700 000 грн. Дане рішення ніким не було оскаржено та набрало законної сили.

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом під чае розгляду цивільної справи № 711/12239/14-ц було встановлено належність та законність договору позики, зважаючи на обставину укладення його у період коли ОСОБА_4 та ОСОБА_3, перебували у шлюбних відносинах.

Суд вважає неспроможними посилання позивача на порушення вимог ст. 65 СК України та тієї обставини, що вона не надавала своєї згоди на укладення договору позики від 01.09.2008 року.

Згідно з п. 25 Постанови пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз'яснено, що положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів (ухвала ВСУ від 10.11.2010р. та від 16.12.2009р.).

Посилання на недійсність укладеного одним із подружжя договору позики з підстав відсутності її згоди, є надуманими і такими, що грунтуються на підміні поняття «права одного із подружжя на отримання коштів» поняттям «розпорядження спільним майном подружжя», які за своїм змістом не є тотожними.

Також позивачем не правильно трактовано норми ст. 65 СК України згідно якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Тобто в даній статті визначаються умови, яких повинно дотримуватись подружжя під час укладення договорів на розпорядження майном.

Договір позики за нормами ст. 1046 ЦК України є договором за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Тобто договір позики, не є договором на розпорядження майном, а тому не підпадає під дію ст. 65 СК України. За договором позики від 01.09.2008 року ОСОБА_4, отримав у власність (на певний період) грошові кошти, які були використані в інтересах сім'ї - на придания житла.

Згідно рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_4, задоволено у повному обсязі. Визнано борг у розмірі 700 000 грн., що виник у ОСОБА_4 за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2015 року про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, суму позики - спільним боргом подружжя ОСОБА_3 (ОСОБА_4) 0.0 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 1/2 частину боргу, який стягнутий із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2015 року у розмірі 350 000 грн. Визнано за ОСОБА_4 1/2 частину боргу, який стягнутий із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2015 року у розмірі 350 000 грн.;

Під час розгляду вказано цивільної справи встановлено, що в період коли позивачка та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, ними було вирішено питання про придбання спільної квартири для проживання їхньої родини. На той час позивачка ніде не працювала та займалась вихованням спільної доньки. ОСОБА_4, з 2001 по 2011 рік працював на ПП «Агро сервіс», спочатку на посаді менеджера, а потім начальника відділу продаж. Заробітна плата становила від 1500 до 2000 грн. в місяць. Зважаючи на вищевикладені обставини, у родини не було матеріальної можливості придбати власне житло. Тому, у вересні 2008 року, ОСОБА_4, звернувся до близького приятеля їх родини - ОСОБА_5, у якого на той час була можливість позичити необхідну грошову суму.

Після отримання позики в сумі 700 000 грн., 13.10.2008 року між відповідачем ОСОБА_4 , TOB «Київська компанія з управління активами» та TOB «Київська фондова компанія» було укладено договір №Б-13/10-141 ИФ купівлі - продажу цінних паперів,згідно якого:

П.2.1. продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець на умовах цього договору зобов'язується прийняти та оплатити пакет цінних паперів (Лот);

П.2.3. відповідно до інформації про випуск облігацій при погашені Лоту облігацій, купівля - продаж якого є предметом цього договору, власник лоту має право оформити право власності на наступній об'єкт нерухомості: квартиру № 112, що розташована по вул. Сержанта Жужоми, 7 в м. Черкаси, загальною площею 113,90 кв.м.

П. 3.2. вартість лоту визначена у розмірі 521 662,00 грн.;

П. 4.1. покупець здійснює оплату вартості Лоту у безготівковій формі шляхом перерахування коштів в національній валюті України з власного рахунку або через касу банку на поточний рахунок продавця.

17.10.2008року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4, було укладено договір банківського рахунку за яким, останньому було відкрито поточний рахунок № 487 в національній валюті для переказу грошових коштів.

15.01.2009року між сторонами було підписано акт звірки розрахунків в якому вказано, що на дату складання акту покупець здійснив повну оплату вартості лоту цінних паперів придбаних згідно договору. Розбіжності в розрахунках відсутні.

23.02.2010року рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради вищевказана квартира була передана у власність ОСОБА_4

Тобто, завдяки отриманим у позику грошовим коштам ОСОБА_4 придбав житло для сім»ї.

В подальшому ОСОБА_4, не зміг вчасно виконати зобов'язання по поверненню заборгованих коштів, а тому позикодавець стягнув із нього грошові кошти у судовому порядку.

Тобто ОСОБА_4 мав виконати зобов'язання по поверненню 700 000 грн., які були ним взяті для купівлі кватири, яка визнана спільним майном подружжя та поділена між ними порівну.

Вищевикладені обставини змусили ОСОБА_4, звернутися до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про розподіл боргів подружжя.

Суд вважає, що правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 700 000 грн., які ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5, використані в інтересах сім'ї, а саме на придбання квартири для проживання їхньої родини. В подальшому дана квартира була визнана спільним майном подружжя та розподілена між ними порівну (рішення Апеляційного суду Черкаської обл., від 05.01.2015 року), а отже встановлено факт її придбання в період перебування позивача та відповідача у шлюбних відносинах. Тому в позов до задоволення не підлягає.

Так як відсутні підстави для задоволення позову, то немає підстав і вирішувати питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203,215,216 ЦК України, ст.. 65,73 СК України, ст. ст. 8,10, 11, 60,61 88, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд , -

В и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції до апеляційного суду Черкаської області.

Головуючий: ОСОБА_12