АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалу суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, задовольнити його заяву та вжити ряд інших дій, не передбачених цивільним процесуальним законодавством України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції не врахував доводів заяви та помилково прийшов до висновку, що у відкритті провадження слід відмовити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт того, що він являється ОСОБА_1 та зобов'язати Міграційну службу видати йому паспорт громадянина України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року відмовлено у відкритті провадження по справі.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на те, що з заяви про встановлення факту вбачається спір про право.

Справа № 757/1298/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7053/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В ч.1 ст. 256 ЦПК України визначений перелік фактів, про встановлення яких суд розглядає справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов'язаний провести підготовчі дії, передбачені ст. 143 ЦПК, зокрема, з'ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Аналізуючи вказані положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, суд, вирішуючи питання про відкриття провадження по справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка складена у відповідності до вимог цивільного процесуального закону, має право відмовити у відкритті провадження по справі тільки у випадку, якщо з її змісту вбачається спір про право, в іншому випадку повинен прийняти до розгляду заяву та вжити заходів для правильного, своєчасного та всебічного розгляду заяви.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження по справі, не вказав в ухвалі, який саме спір, про яке саме право вбачається із заяви.

На думку колегії суддів, зі змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення не вбачається спору про право.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1, він висуває перед судом дві вимоги: встановлення факту, що він є ОСОБА_1 та зобов'язання Міграційної службу видати йому паспорт громадянина України.

Щодо вимоги про встановлення факту, що заявник являється ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до положення п.3 постанови Пленуму Верховного суду №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам роз'яснено, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Враховуючи наведені вище норми процесуального законодавства та роз'яснення ВСУ, а також те, що зі змісту заяви не вбачається спір про право, суд першої інстанції отримавши заяву, в цій частині вимог повинен був або прийняти до розгляду заяву та вжити заходів для правильного, своєчасного та всебічного розгляду заяви, або, у разі її невідповідності загальним нормам і правилам щодо змісту і форми позовної заяви, залишити без руху і надати заявникові строк для виправлення недоліків.

Судом першої інстанції не виконано наведеного, тобто порушено порядок для вирішення даного питання.

Щодо вимоги про зобов'язання Міграційної службу видати паспорт громадянина України, колегія суддів прийшла до наступного.

Так, згідно положень п.п. 2,3 Постанови Пленуму Верховного суду №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

У кожному разі суддя зобов'язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.

Аналізуючи вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції поверхнево поставився до вирішення даної справи, не перевірив чи існує несудовий порядок встановлення вказаних в заяві вимог, чи підвідомчі усі вимоги судам загальної юрисдикції, чи повинні розглядатися за правилами іншого судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, постановив ухвалу з порушенням норм процесуального законодавства та порушив порядок для вирішення даного питання, а тому ухвала Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року підлягає скасуванню з поверненням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Щодо інших вимог апеляційної скарги, то вони не підлягають розгляду, оскільки дані вимоги не відповідають нормам цивільного процесуального законодавства та не входять до компетенції апеляційного суду.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року - скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді