Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "ПЗУ Україна" про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "ПЗУ Україна" про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки судом неправильбно застосовано норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першій інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими частково погоджується і апеляційний суд.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Як роз?яснено в п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції 11 вересня 2015 року між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8667497.

17 грудня 2015 року з вини відповідача ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю сторін, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до звіту від 29 грудня 2015 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 73 525 грн. 18 коп, ринкова вартість автомобіля до ДТП - 37412,72 грн., тому вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу, прирівнюється до дійсної ринкової вартості автомобіля, оскільки ремонт вважається економічно необґрунтованим. (а.с4-9.)

Вказаний Звіт відповідно до статей 58, 59 ЦПК України є належним і допустимим доказом. При цьому позивач, заперечуючи проти визначеного розміру матеріального збитку у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів. Із матеріалів справи вбачається, що клопотання про призначення експертизи не заявлялось, а тому твердження заявника, що судом не у повній мірі з'ясовані всі обставини справи не заслуговує на увагу.

10 лютого 2016 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» проведено виплату страхового відшкодування у розмірі 23 812 грн.72 коп. як різницю між ринковою вартістю автомобіля до ДТП та вартістю залишків транспортного засобі, що повернуть власнику.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивач, отримавши страхове відшкодування за договором обовязкового страхування, погодилась з розміром збитків, визначених страховою компанією виходячи з ринкової вартості застрахованого автомобіля до ДТП 37412,72 тис. грн. та вартості відновлювального ремонту в сумі 73525,18 грн. який є економічно недоцільним, вимоги позивача, про відшкодування їй різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та між матеріальним збитком, заподіяним внаслідок ДТП з винної особи, скільки позивач отримала страхове відшкодування в повному розмірі.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками суду в частині недоведеності заподіяння моральної шкоди з таких підстав.

Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач обґрунтувала спричинення їй моральної шкоди завданої внаслідок ДТП тим, що вона зазнала переживань щодо пошкодженого майна, у неї змінився звичайний спосіб життя, вона не може користуватися своїм автомобілем.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуваню.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), колегія суддів вважає, що відшкодуванню підлягає спричинена моральна шкода у розмірі 1 500 грн., що відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, обставинам справи та засадам розумності, виваженості та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 1167,1194 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2016 року в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 1500 грн. (одна тисяча пятсот грн.)

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: