Ухвала

Іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спадковому майні, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною сумісною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1. Позивач у встановлений строк звернулась до Другої рівненської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

На підставі викладеного просила задовольнити позов та визнати за нею право власності на 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

19 січня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, в якій просили визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, як майно, що набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти в рівних частках по ј частини кожному. Свої вимоги обґрунтовували тим, що з 04 березня 1983 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 14 червня 1989 року № 198 ОСОБА_7 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку. У період шлюбу на зазначеній земельній ділянці побудовано житловий будинок та присвоєно адресу - АДРЕСА_1. 23 лютого 1994 року управою Рівненської міської ради народних депутатів Рівненської області ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок.

На підставі викладеного позивачі за зустрічним позовом просили відмовити у первісному позові та задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/16 частки житлового будинку № АДРЕСА_1, як на спадкове майно після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Визнано житловий будинок № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в рівних частках по ј частини за кожним.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Задовольняючи частково первісний позов і задовольняючи повністю зустрічний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що вищевказаний житловий будинок, право власності на який зареєстровано за спадкодавцем, побудовано за спільні кошти і спільною працею останнім та трьох членів його сім'ї; оскільки зазначений будинок є об'єктом права спільної сумісної власності чотирьох осіб, тому частка кожного з них складає 1/4 частини будинку, отже, позивач нарівні з іншими трьома спадкоємцями першої черги набула право успадкувати за померлим батьком 1/16 частини будинку. У зв'язку з відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, суд дійшов висновку про визнання за нею права власності на зазначену частку в майні.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що під час розгляду справи свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 надали покази про те, що будівництво вищевказаного будинку велося за спільні кошти і спільною працею усіх членів сім'ї спадкодавця, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, крім того, будівельні та ремонтні роботи ними продовжувалися і після прийняття об'єкта в експлуатацію і тривали до смерті ОСОБА_8, внаслідок чого спірний будинок значно збільшився у своїй вартості.

При цьому суд зазначив, що вищевказані обставини «узгоджуються з метою будівництва і повністю відповідають тим фактам, що після одруження ОСОБА_8 продовжував проживати у спірному будинку разом зі своєю сім'єю до смерті, а ОСОБА_5 - і зараз продовжує там мешкати, знаходячись під опікою своєї матері як опікуна, а наведене позивачем не спростовано.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна, оскільки таких суди дійшли, не встановивши усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушили норми процесуального права, а саме ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України.

Зокрема, статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищевикладеного, помилковим є висновок суду про доведеність на підставі лише показів свідків факту будівництва вищевказаного будинку за спільні кошти і спільною працею усіх членів сім'ї спадкодавця, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, адже цей факт не може підтверджуватися лише показами свідків, а повинен доводитися також письмовими доказами, які судом не було досліджено, крім того, взагалі не з'ясовано питання про їх наявність чи відсутність, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, судами не встановлено за рахунок яких коштів та у який спосіб брали участь у будівництві спірного будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які в період будівництва (1990-1994 року) були малолітніми дітьми.

Без з'ясування вищевказаних обставин помилковим є висновок суду про повне задоволення зустрічного позову.

Виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Суди залишили поза увагою положення ст. 55 Конституції України, ст. 3, ч. 1 ст. 15, ЦК України, якими передбачено, що судом захищаються права і свободи людини і громадянина та ч. 4 ст. 25 ЦК України, якою передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, задовольняючи зустрічний позов в повному обсязі, визнали право за померлими ОСОБА_7, ОСОБА_8

Суд касаційної звертає увагу на те, що зустрічний позов подано у січні 2013 року від імені двох відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який підписано представником позивачів - адвокатом ОСОБА_12, проте не зважаючи на наявне у матеріалах справи рішення суду від 05 грудня 2008 року (а. с. 65-66) про визнання ОСОБА_5 недієздатним та призначення йому опікуна - ОСОБА_4, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували наявність у адвоката ОСОБА_12 повноважень на представництво інтересів недієздатного ОСОБА_5, оскілки згідно з договором про надання правової допомоги (а. с. 74-75) ОСОБА_4 як опікун ОСОБА_5, не надавала повноважень адвокату на представництво інтересів останнього.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Під час нового розгляду справи суду належить: з'ясувати питання про те, хто є належним представником недієздатного ОСОБА_5; на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяти повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, а саме на підставі належних доказів встановити обсяг спадкового майна та вирішити справу по суті.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак