У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_6, на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 19 квітня 2007 року з ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 645 200 доларів США на строк до 19 квітня 2027 року. Цього ж дня з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок № 116 по вул. Польовій у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, який придбала у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року, а між банком та ОСОБА_3 - договір поруки. Внаслідок невиконання ОСОБА_5 умов кредитного договору виникла заборгованість. 7 серпня 2013 року при проведенні разом із ОСОБА_5 огляду будинку для його оцінки з метою подальшої реалізації було виявлено проживання в будинку колишніх власників будинку: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк», уточнивши позовні вимоги, просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 844 374 доларів 83 цента США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу із будь-якою особою з наданням ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх повноважень продавця, необхідних для продажу предмета іпотеки, у тому числі з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів у всіх установах, отриманням всіх документів та довідок, здійснення необхідних платежів і виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з указаного будинку зі зняттям їх із реєстраційного обліку.

У квітні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила до суду зустрічний позов, посилаючись на те, що вона за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року придбала житловий будинок № АДРЕСА_1 у ОСОБА_3, який у подальшому вона передала в іпотеку банку як забезпечення повернення взятого нею кредиту. При огляді будинку 7 серпня 2013 року було виявлено, що у будинку проживають колишній власник - ОСОБА_3, та його мати - ОСОБА_4, які зобов'язались виселитися з указаного будинку, однак у добровільному порядку відмовляються звільнити указаний будинок.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із указаного будинку зі зняттям їх із реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 липня 2014 року позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 844 374 доларів 83 цента США звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок № АДРЕСА_1 шляхом укладання банком від імені ОСОБА_7 договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із указаного будинку зі зняттям їх із реєстраційного обліку.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 5 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_5 про виселення скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» про виселення та зустрічного позову ОСОБА_5 про виселення відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що в разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тому суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернув стягнення на предмет іпотеки.

При цьому апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_3, зазначив, що рішення суду не порушує його прав та обов'язків.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення частково не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами встановлено, що 19 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 645 200 доларів США на строк до 19 квітня 2027 року зі сплатою 0, 84 % на місяць за користування кредитом. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 19 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок № АДРЕСА_1, який придбала у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року, а між банком та ОСОБА_3 - договір поруки.

Внаслідок невиконання ОСОБА_5 умов кредитного договору виникла заборгованість.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам чч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, у п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Таким чином, з рішення суду повинно бути зрозуміло, яка сума заборгованості за кредитними зобов'язаннями погашається в результаті переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя.

Проте в рішенні суду в рішенні суду взагалі відсутні загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Також судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2007 року в розмірі 5 325 138 грн 06 коп. та відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки не порушує прав, свобод або інтересів ОСОБА_3, оскільки, погасивши кредитну заборгованість як солідарний боржник, ОСОБА_5 має право на зворотну вимогу до ОСОБА_3

Отже, правильне визначення розміру кредитної заборгованості для ОСОБА_3 має важливе значення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Проте апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_3не мав можливості заявити в суді першої інстанції про застосування позовної давності, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йомусудової повістки є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик