У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

КоротунаВ.М., Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач посилався на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 14 листопада 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано ОСОБА_4 кредит у сумі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 17 957 грн 74 коп.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 957 грн 74 коп. заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий судовий розгляд.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % щомісячно (36 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до заяви позичальника від 28 листопада 2007 року він ознайомився і погодився з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку.

Також встановлено, що строк дії кредитної картки ОСОБА_4 встановлювався до листопада 2011 року.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 листопада 2007 року вбачається, що останній щомісячний платіж був проведений позичальником через термінал самообслуговування № 101267 у 4 відділені банку у м. Чутово 14 березня 2013 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

﻿Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку.

Також суд дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк