АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/101/16 Головуючий 1 інст. Сорока О.П.
Справа№646/5061/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним договору з застосуванням наслідків недійсності,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним договору з застосуванням наслідків недійсності.

В обґрунтування своїх позовних вимог послалась на те, що 27 травня 2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №HAL 5GK01270014 на суму 51048 доларів США. Проте, вказаний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме: у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконання договору, розрахунки кредитних платежів не відповідають змісту кредитного договору та умови укладеного між сторонами договору є несправедливими. У звязку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила визнати недійсними умови кредитного договору від 27.05.2008 року, зобовязати відповідача прийняти від неї залишок коштів, що залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення кредитного договору рівними частинами у гривні.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просила скасувати постановлене по справі рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обґрунтовано виходив з того, що кредитний договір не суперечить вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, доказів того, що до укладання оспорюваного кредитного договору позивачу у письмовій формі банком не було повідомлено про умови кредитування, судові не надано, і тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору від 27.05.2008р задоволенню не підлягають. Крім того, будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем також суду не надано.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони правильні, відповідають фактичним обставинам по справі, вимогам діючого законодавства та Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року з №9 «Про судову практику розгляду цивільних справа про визнання правочинів недійсними»

Судом повно та всебічно досліджені надані докази, дана їм належна оцінка та згідно встановленого постановлено рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справи.

З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №НАL 5GК01270014. Відповідно до укладеного договору банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 27.05.2008 року по 26.05.2020 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 51048 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% суми виданого кредиту у момент його надання, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с.6-8).

Договір сторонами підписаний, кошти позивачем отримані, що позивачем не оспорюється.

Відповідно до ч.І ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України договір кредиту укладається у письмовій формі.

Таким чином, судом 1 інстанції було вірно встановлено, що між сторонами був укладений за встановленою формою договір кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги до правочинів, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що позивачем у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України не було надано доказів того, що до укладання оспорюваного кредитного договору ОСОБА_3 банком не було повідомлено про умови кредитування на виконання ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що договір кредиту позивачем було видано відповідно до наданих їм до банку, ще до підписання договору, власноручно написаних заяв, в наслідок чого нею було отримано кредитні кошти, що свідчить про те, що сторони досягли згоди по усім істотним умовам говору.

18.08.2015 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням про призначення незалежної економічної експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.10.2015 року по справі була призначена судову економічну експертизу. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Харківської області від 23.02.2016 року повторно призначена економічна експертиза по справі.

Згідно до висновків експертизи ХНІСЕ від 22.03.2016 року сума відсотків за користування кредитними коштами, нарахованими згідно до умов кредитного договору від 27.05.2008 року за весь строк кредитування становить 54758,6 доларів США. При цьому в експертизі зазначено, що розмір щомісячного ануїтентного платежу становить 797,79 дол. США.

Доводи представника позивача в суді апеляційної інстанції, що оскільки сума ануїтентного платежу, який призначив банк більше, ніж 8 доларів США, то це доказом несправедливість умов, що виражається у істотному дисбалансі договірних прав і обовязків на шкоду споживача, зокрема, умову погашення кредиту та сплату відсотків за його користування в доларах США, переплати за кредитом в звязку із завищенням щомісячних платежів.

Колегія суддів вважає, що дана обставина не є підставою для визнання угоди недійсною, оскільки позивач була ознайомлена з умовами кредитування, які в повному обсязі містяться у кредитному договорі та додатках до нього, своїм підписом засвідчила згоду з запропонованими умовами. Зокрема, додаток №1 до кредитного договору містить зазначення, що валютні ризики на виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник; додаток №2 містить розрахунок щомісячних платежів. Протягом майже 7 років позивач не оспорювала умови договору, була згодна з ними.

Представник банку в суді апеляційної інстанції пояснив, що до суми ануїтентних платежів також входить щорічна страхова сума, яку мабуть не було враховано експертним дослідженням.

Судова колегія вважає, що зазначена обставина може бути підставою лише для зменшення суми кредиту, а не підставою для визнання кредитної угоди недійсною і тому приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, у звязку необґрунтованістю.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія підстав для скасування рішення не вбачає.

Доводи наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді В.В. Бобровський

ОСОБА_2