Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючої судді Максимчук З.М., суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В., секретар судового засідання Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

у с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 від 1/3 частки кафе «Європа», що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Набережна, буд. 1-б, яка належить ОСОБА_1. В решті задоволення позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі він покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 судам вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Звертає увагу на те, що при розгляді справи судом не було зясовано джерело набуття спірного майна, не встановлено розмір вкладу позивача, відтак судом не було встановлено факту, що набуття спірного майна відбулося за спільні сумісні кошти або за рахунок спільної праці подружжя.

___________________________________________________________________________

Справа № 569/3078/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_3

Провадження № 22-ц/787/1590/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_4

Доводив, що на момент прийняття рішення Рівненським міським судом від 25.05.2016 року у справі на спірне майно було накладено арешти органами ДВС та Рівненським міським судом, зареєстровано іпотеку та заборону на відчуження нерухомого майна. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є загальнодоступними, в реєстрі було зареєстровано обтяження.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року скасувати, в позові ОСОБА_1В до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Представник ОСОБА_1- адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні грошових коштів, що були сплачені позивачкою в рахунок погашення кредитів за час шлюбу за кредитними договорами не оскаржене, а тому у відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України та роз»яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний су перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставми для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що приміщення нежитлової будівлі кафе «Європа» було набуто ОСОБА_1 у власність під час шлюбу з позивачкою 3 червня 2004 року з часткою 1/1, загальною площею такої частки 180,3 кв.м., що знаходиться за адресою м.Рівне, вул. Набережна, 1б та відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю з рівними частками.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). А отже, поділу підлягає майно подружжя набуте ним за час шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.08.1994 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу відділу державної реєстрації актів цивільного стану м.Рівне було зроблено запис № 922.

В період шлюбу, 24.07.2003 року на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04.07.2003 року за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності на 33,33/100 часток/ на будівлю кафе в м.Рівне по вул. Набережній, 1б/ а.с. 141, 144/.

Співвласниками інших часток були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 33,33/100 часток відповідно кожний.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка не заперечувала факт укладення мирової угоди в 2003 році, проте зазначила, що її колишній чоловік ОСОБА_1 витрачав спільні сумісні кошти сім»ї на будівництво та реконструкцію вказаної будівлі кафе. В подальші роки власники і їх частки були різні, що вбачається з витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав станом на 21.09.2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частку будівлі кафе «Європа», що знаходиться за адресою м.Рівне, вул. Набережна, будинок 1б /а.с. 70/.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере

до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки позивачем не ставилось питання щодо присудження грошової компенсації, колегія суддів вважає, що поділ спірного майна має бути проведений шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Та обставина, що спірне майно перебуває в іпотеці банку, не впливає на способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 11 ЦПК України цивільні справи розглядаються судом в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне майно, приміщення кафе «Європа» є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, частки подружжя у спільному майні є рівними, оскільки відповідачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування підстав для визнання майна особистою приватною власністю відповідача, та зустрічний позов з цього приводу заявлено не було. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, представником ОСОБА_1 адвокатом ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції 07.11.16 року подано письмові пояснення та 21.11.2016 року подано доповнення до письмових пояснень, зі змісту яких вбачається, що письмові пояснення є фактично доповненням до апеляційної скарги, оскільки містять доводи про те, що спірну частину кафе ОСОБА_1 набув у приватну спільну часткову власність в результаті дарунку ОСОБА_1 власником будівлі ОСОБА_6 33,33% відповідно до ухвали суду від 04.07.2003 року.

Згідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року право на доповнення чи зміну апеляційної скарги може бути реалізовано лише протягом строку на її апеляційне оскарження.

Стаття 300 ЦПК України не надає апеляційному суду права вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги, тому відповідні заяви, подані після визначеного законом строку, не повинні прийматися до розгляду, а повертаються заявникові ухвалою судді-доповідача.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про невзяття до уваги письмових пояснень, додатку до письмових пояснень, оскільки доводи апеляційної скарги таких посилань не містять та зазначене питання не було розглядом суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції припустився помилки, вказавши, що за час спільного проживання однією сім»єю у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_1, як фізичною особою 03 червня 2004 року було набуто 1/1 частин нежитлової будівлі, приміщення кафе «Європа» загальною площею 180,3 кв.м., що знаходиться за адресою м.Рівне, вул. Набережна, 1б.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на дату набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 03 червня 2004 року, з зазначенням дати набуття права власності на спірне майно 24.07.2003 року.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року в частині обґрунтування правових підстав змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на дату набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 03 червня 2004 року, вказавши дату набуття права власності на спірне майно 24 липня 2003 року.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: Н.М. Ковальчук

ОСОБА_8