Єдиний унікальний номер 725/4145/15-ц
Номер провадження 2/725/883/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016 року м . Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Галичанського О.І.

при секретарі Симик І.М. ,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк « Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 09.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CVAHGI, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 277750 грн. на термін до 09.10.2017 року, а позичальник зобовязувалась погашати заборгованість, сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячними періодичними платежами. У випадку порушення умов договору в частині погашення заборгованості, відсотки за користування кредитом нараховуються у подвійному розмірі.

З метою забезпечення належного виконання вказаного зобовязання між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобовязувався нести солідарну відповідальність з боржником за належне виконання останньою умов кредитного договору.

Вказував на те, що позичальник ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 05.10.2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 127478,57 грн., яка складається з наступного: 113350,57 грн. заборгованість за кредитом; 2362,90 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 176,14 грн. пеня; 11588,96 грн. - штраф.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь банку вище вказану заборгованість та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, вказавши, що платежі, які здійснює позичальник не покривають розмір щомісячного ліміту, а тому виникла заборгованість. В подальшому подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судові засідання не зявлялась, причини своєї неявки суду не повідомила та не направила відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутності. В подальшому після надходження висновку судово-економічної експертизи, представник відповідача звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи у звязку із необхідністю ознайомитись з висновком експертизи. 03.06.2016 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» з висновком експертизи ознайомився, про що здійснив відповідний запис на заяві. 07.06.2016 року представник позивача заявив клопотання про відкладення розгляду справи на дату не раніше 20.06.2016 року в звязку з тим, що за результатами експертизи виникла необхідність отримати додаткові документи з м. Дніпропетровська в рамках співпраці ПАТ КБ «ПриватБанк» з Державною іпотечною установою.

Суд розцінює такі клопотання позивача як свідоме затягування розгляду справи, а наведені позивачем причини не визнає поважними, оскільки позивачу на час подачі позовної заяви було відомо про відступлення прав вимоги за договором про іпотечний кредит до Державної іпотечної установи і жодних документів з цього приводу своєчасно до суду надано не було. Тому, враховуючи безпідставність вимог щодо відкладення розгляду справи, суд, за погодженням з відповідачем, продовжив її розгляд за відсутності позивача, причини чергової неявки якого в судове засідання визнання неповажними.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась. В попередніх судових засіданнях заперечувала проти позову.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні у звязку з недоведеністю та безпідставністю, вказуючи на те, що Державною Іпотечною Установою уся заборгованість за кредитним договором була погашена та саме до цієї установи перейшли права вимоги за укладеним між нею і позивачем кредитним договором, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 09.10.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір № CVAHGI про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 277750 грн. строком до 09.10.2017 року для поліпшення якості квартири АДРЕСА_1, в обмін на зобовязання позичальника використати кредит належним чином, сплатити відсотки за його користування в розмірі 15 % річних (а/с 13).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як вбачається зі змісту п. 3.1 кредитного договору вбачається, виконання позичальником зобовязання за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, а також порукою.

09.10.2007 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №CVAHGI000000589, відповідно до якого поручитель ОСОБА_1 зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх зобовязань за іпотечним договором (а/с 17).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до положень п. 2.4 кредитного договору, позичальник зобовязувалась щомісячно до 9 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтентними платежами в сумі не менше 4516,58 грн., шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 09.10.2017 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що позичальником належним чином не виконуються умови договору та не сплачуються щомісячні платежі, на підтвердження чого надано розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів (а/с 62-92).

У відповідності до вимог ст. 66 ЦПК України, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Так, з метою зясування відповідності наданого позивачем розрахунку заборгованості умовам укладеного договору та розрахунковим документам щодо видачі і погашення кредиту, за клопотанням відповідача судом призначено судову економічну експертизу.

Як вбачається з висновку №19 судово-економічної експертизи від 10.05.2016 року, відповідно банківської виписки по рахунку №9951 ОСОБА_2 за період з 09.10.2007 року по 26.11.2015 року на вказаний рахунок 03.12.2007 року від Державної іпотечної установи надійшли грошові кошти в сумі 276821,02 грн. з призначенням платежу сплата згідно договору відступлення права вимоги №1061 від 30.11.2007 року. Вказані грошові кошти 05.12.2007 року було спрямовано банком на рахунок №00880 з призначенням платежу закриття кредитної заборгованості згідно договору відступлення права вимоги. Отже, 05.12.2007 року заборгованість по договору № CVAHGI від 09.10.2007 року була закрита.

Таким чином, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед банком не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором (а/с 112-118).

В порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного висновку експерта, а тому суд приходить до висновку, що заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведена.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості, квартира АДРЕСА_2 передана в іпотеку Державній іпотечній установі на підставі договору відступлення права вимоги №1061 від 30.11.2007 року.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Разом з тим, матеріали справи не містять копії вказаного договору відступлення права вимоги, у звязку з чим суд позбавлений можливості дослідити його умови, дати йому оцінку як доказу, та встановити наявність юридичного інтересу у позивача предявляти вимоги до відповідачів, які випливають із вище вказаного договору про іпотечний кредит.

У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Справа № 1-10/2004, поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям права, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи висновок №19 судово-економічної експертизи від 10.05.2016 року щодо невідповідності розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи, умовам укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору про іпотечний кредит, а також відсутність належних та допустимих доказів наявності у позивача права вимоги до відповідачів, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не доведений, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 526, 530, 546, 1054 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 61, 64, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк « Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський