Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 323/3789/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Щербань Л.С.
Провадження № 22-ц/778/2223/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Оріхівської районної державної адміністрації про зобовязання виділити земельну ділянку в натурі на місцевості із земель резервного фонду державної власності на території Оріхівського району Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Оріхівської районної державної адміністрації про зобовязання виділити земельну ділянку в натурі на місцевості із земель резервного фонду державної власності на території Оріхівського району Запорізької області.

В обґрунтування вимог зазначив, що Новотроїцькою сільською радою його було повідомлено про те, що згідно викопіювання з карти колишнього КСП ім.Горького, вих.№ 75/01-18 від 30.01.2014 року на контурі № 186 площею 14,8 га передбачено розміщення двох земельних часток (паїв), в тому числі для нього, згідно сертифікату на право власності на земельну частку (пай).

Звернувшись до Запорізької філії державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», він отримав довідку (висновок) щодо якісного складу ґрунтового покрову земельної ділянки, згідно якої ґрунти даної земельної ділянки відносяться до четвертого класу придатності, які характеризуються багатьма негативними факторами. При використанні на даний час земельної ділянки вирощування всіх районованих культур збиткове.

Звернувшись до Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області з проханням виділити йому в натурі (на місцевості) земельну ділянку, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), належної якості, за рахунок земель колишнього КСП ім.Горького чи суміжних господарств, а в разі відсутності таких за рахунок земель запасу та ухвалити відповідне рішення, він отримав відповідь щодо відсутності можливості виділення земельної ділянки задовільного стану, та рекомендацію звернутися до розпорядника земель колективної власності, земель запасу та резерву (державної власності) Оріхівської районної державної адміністрації.

На його звернення Оріхівська районна державна адміністрація у своєму листі продублювала попереднє рішення про виділення земельної ділянки на тому ж контурі.

Оскільки законодавцем було змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та наділено відповідними функціями Держземагенства замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, просив зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області виділити йому із земель резервного фонду державної власності на території Оріхівського району Запорізької області в натурі на місцевості земельну ділянку відповідно до сертифікату серії РН № 213180, виданого йому Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області 29.08.2013 року, на право на земельну частку (пай) розміром 8,69 в умовних кадастрових гектарах.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року з виправленою опискою ухвалою від 21 березня 2016 року позов задоволено.

Зобовязано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області виділити ОСОБА_3 із земель резервного фонду державної власності на території Оріхівського району Запорізької області в натурі на місцевості земельну ділянку відповідно до сертифікату серії РН №213180, виданого ОСОБА_3 Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області 29.08.2013 року, на право на земельну частку (пай) розміром 8,69 в умовних кадастрових гектарах.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм ст. 116, 122, п.17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарг підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду повинно обов'язково мати мотивувальну частину.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення та зобовязуючи Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області відповідно до сертифікату серії РН № 213180 виділити позивачу в натурі на місцевості земельну ділянку на території Оріхівського району Запорізької області із земель резервного фонду державної власності, суд виходив з того, що порушено право ОСОБА_3 на отримання земельної ділянки в натурі.

Проте з такими висновками не можна погодитися. Суд не визначився з характером спірних правовідносин та з нормами, які їх регулюють, не встановив чи дійсно порушені права ОСОБА_3 та ким, правомірність вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ж до ст. ст. 3, 4 ЦПК України право на звернення до суду має особа, права, свободи чи інтереси якої порушуються, не визнаються або оспорюються, захист яких здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач тобто є особи, між якими існує матеріально-правовий спір.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобовязує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що на даного відповідача має бути покладено відповідальність. Саме позивач мав довести належними та допустимими доказами обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав в сфері земельних відносин, свобод чи інтересів.

Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Відповідно до п. 2 Указу право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з п.17 Перехідних положень ЗК України, що набрав чинності 01 січня 2002 року, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних паїв у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до п. ґ) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у тому числі на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ( далі -Закон).

Відповідно до ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно із ст. 9 Закону розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Відповідно до ст. 11, ст. 12 Закону встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

Згідно з ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» громадяни є власниками виключно тих земель, які вони одержали після розпаювання.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

У відповідності до ч.11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Статтею 155 ЗК України передбачено також що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Оріхівського районного суду від 01.06.2013 року за ОСОБА_4 визнано право на земельну частку(пай) у розмірі 8,69 умовних кадастрових гектарах на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області як члена КСП ім.Горького Оріхівського району Запорізької області шляхом поновлення в списку, що доданий до державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП№00400, який виданий 5 лютого 1997 року КСП ім.Горького Оріхівського району Запорізької області ( а.с. 178-181). 29 серпня 2013 року Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області ОСОБА_3 було видано сертифікат серії РН№213180 на право на земельну частку (пай) розміром 8,69 га. у землі колективної власності КСП ім..Горького ( а.с.4).

Земельний сертифікат - це документ, що засвідчує право позивача на земельну частку й містить відомості про її вартість та розмір в умовних гектарах і не підтверджує право позивача на конкретну земельну ділянку. Як власник земельного паю позивач має право на отримання земельної ділянки із землі колективної власності КСП ім..Горького Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

З матеріалів справи вбачається, що орган виконавчої влади не відмовляв позивачу у виділенні земельної ділянки відповідно до зазначеного сертифікату, заява ОСОБА_3 була розглянута і розпорядженням голови Оріхівської районної державної адміністрації №105 від 08.04.2015 р. надано дозвіл замовити у землевпорядній організації технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Новотроїцької сільської ради на підставі сертифікату (пай) серії РН №213180 ( а.с.16). Новотроїцька сільська рада Оріхівського району Запорізької області повідомила про наявність вільної землі площею 14.8 га на контурі 186, яка призначена для розпайовання земель з колишньої колективної власності КСП ім.Горького (а.с. 6,12).

Розпорядження №105 від 08.04.2015 р ОСОБА_3 не оспорював і, разом з тим, технічна документація із землеустрою позивачем не замовлялася.

Відомості позивача щодо наявності негативних факторів, якісного складу грунтового покрову запропонованої земельної ділянки з посиланням на довідку ДУ «Держгрунтохорона», протокол дослідження Запорізької філії ДУ «Інститут охорони грунтвв України» не можуть бути прийняті в якості законної підстави відмови від отримання земельної ділянки із земель, що належали на праві колективної власності КСП ім. Горького Новотроїцької сільської ради.

У відповідності до ст.7 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» з площі земельних ділянок, що підлягають розподілу, виключаються: деградовані, малопродуктивні, а також техногенно забруднені сільськогосподарські угіддя, що підлягають консервації; заболочені землі; землі, на яких розміщені розвідані родовища корисних копалин загальнодержавного значення, запаси яких затверджені у встановленому законодавством порядку; інші землі, які недоцільно використовувати для сільськогосподарських потреб.

Згідно зі ст.36 Закону «Про землеустрій» інформаційною основою для обліку якісного стану земель є ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель, що провадяться при здійсненні землеустрою.

За визначенням ст.1 Закону України «Про охорону земель» консервація земель - припинення господарського використання на визначений термін та залуження або залісення деградованих і малопродуктивних земель, господарське використання яких є екологічно та економічно неефективним, а також техногенно забруднених земельних ділянок, на яких неможливо одержувати екологічно чисту продукцію, а перебування людей на цих земельних ділянках є небезпечним для їх здоров'я.

Статтею 171 ЗК України до деградованих земель віднесено земельні ділянки, поверхня яких порушена внаслідок землетрусу, зсувів, карстоутворення, повеней, добування корисних копалин тощо, а також земельні ділянки з еродованими, перезволоженими, з підвищеною кислотністю або засоленістю, забрудненими хімічними речовинами ґрунтами та інші. До малопродуктивних земель віднесено сільськогосподарські угіддя, ґрунти яких характеризуються негативними природними властивостями, низькою родючістю, а їх господарське використання за призначенням є економічно неефективним.

Згідно ст. 172 Земельного кодексу України, консервації підлягають деградовані і малопродуктивні землі, господарське використання яких є екологічно небезпечним та економічно неефективним. Консервації підлягають також техногенно забруднені земельні ділянки, на яких неможливо одержати екологічно чисту продукцію, а перебування людей на цих земельних ділянках є небезпечним для їх здоров'я. Консервація земель здійснюється шляхом припинення їх господарського використання на визначений термін та залуження або заліснення. Консервація земель здійснюється за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на підставі договорів з власниками земельних ділянок. Порядок консервації земель встановлюється законодавством України.

Так, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 26.04.2013 р. № 283, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.05.2013 р. за № 810/23342, затверджено Порядок консервації земель.

Проте процедури про обстеження земельної ділянки та перевдення її у деградовані землі, виключення із розподілу, зміна статусу у визначеному законом порядку не ініціювались та не проводилися.

Отже, наведені обставини свідчать, що не встановлено порушення прав позивача на отримання земельної ділянки в натурі відповідно до сертифікату за рахунок земель, що належали на праві колективної власності КСП ім. Горького.

За таких обставин були відсутні підстави для задоволення позову і виділення земельної ділянки ОСОБА_3 на земельний пай із земель резервного фонду державної власності на території Оріхівського району Запорізької області.

Обґрунтовуючи рішення, суд посилався також на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Броньовський проти ОСОБА_4»

Однак у даній справі обставини є іншими і істотно різняться.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном.

В даній справі право ОСОБА_3 на отримання земельної ділянки в натурі відповідно до сертифікату на право на земельну частку(пай) КСП ім.Горького не оспорються, а вимоги дотримуватися законодавства при реалізації цього права не може розцінюватися як втручання держави та порушення прав. Національне регулювання спірних відносин не суперечить практиці Європейського суду з захисту прав людини. Положення п.17 Перехідних положень ЗК України, ст.ст.81,122,171,172 ЗК України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» достатньо чіткі та однозначні у своїх термінах,повністю відповідають захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, що відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Таким чином, гарантії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушені.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення, воно у відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Оріхівської районної державної адміністрації про зобовязання виділити земельну ділянку в натурі на місцевості із земель резервного фонду державної власності на території Оріхівського району Запорізької області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: