Справа № 375/1058/14-ц Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/436/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 29 04.02.2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 вересня 2014 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Синявське» до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року позивач ТзДВ «Синявське» звернувсядо суду із вказаними вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 4 жовтня 2004 року ВАТ «Синявське», правонаступником якого є ТзДВ «Синявське», уклало із відповідачкою ОСОБА_2 договір оренди належної відповідачці земельної ділянкисільськогосподарського призначення площею 3,7205 га, розташованої на території Шарківської сільської ради Рокитнянського району Київської області. Договір оренди був укладений строком на 10 років та зареєстрований у Рокитнянському районному відділі Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 15 жовтня 2004 року за № 82.

Зазначав, що 4 вересня 2013 року відповідачка звернулася з листом до керівництва ТзДВ «Синявське», в яком вказала про відмову у подальшій оренді належної їй земельної ділянки, посилаючись на ліквідацію ВАТ «Синявське», що не відповідало дійсності, бо ВАТ «Синявське» було реорганізоване у ТзДВ «Синявське». Посилався, що у березні 2014 року товариством виявлено факт самовільного зайняття відповідачкою орендованої ним ділянки площею 3,7205 га та засівання її зерном. Вказував, що в результаті самовільного зайняття земельної ділянки товариству завдана шкода в розмірі 17372,46 грн., яку просив стягнути із відповідачки на його користь.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 23 вересня 2014 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТзДВ «Синявське» збитки в розмірі 17372,46 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і закрити провадження у справі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що спірну ділянку використовує ОСОБА_4, а не вона, а відтак претензії до неї з боку ТзДВ «Синявське» безпідставні, бо вона не захоплювала ділянки і шкоди товариству не завдавала.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області та ухвалити нове про відмову у позові.

Представник ТзДВ «Сільгосптехніка Нова» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Синявське», правонаступником якого є ТзДВ «Синявське» був укладений договір оренди земельної ділянки № 37, відповідно до якого ОСОБА_2 передала товариству у строкове платне користування терміном на десять років належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 3,7205 га, що розташована на території Шарківської сільської ради Рокитнянського району Київської області.

Договір оренди зареєстрований у Рокитнянському районному відділі Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 15 жовтня 2004 року за № 82.

13 грудня 2011 року проведена державна реєстрація правонаступника ВАТ «Синявське» - ТзДВ «Синявське».

4 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулася з листом до директора ТзДВ «Синявське», в якому вказала про відмову у подальшій оренді належної їй земельної ділянки, посилаючись на ліквідацію ВАТ «Синявське» та відсутністю у неї наміру укладати договір оренди землі із ТзДВ «Синявське» та бажанням використовувати земельну ділянку для забезпечення власних потреб.

Навесні 2014 року виявлено факт використання спірної земельної ділянки ОСОБА_4 шляхом її засівання зерном, про що комісією ТзДВ «Синявське» складено акт від 24 квітня 2014 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що своїми неправомірними діями відповідачка, яка самовільно засіяла належну їй земельну ділянку, яку вона раніше передала в оренду позивачу, умисно порушила умови договору оренди, нанесла шкоду позивачу у вигляді неотриманого доходу в наслідок вилучення земельної ділянки із сівообороту, що у свою чергу є підставою для відшкодування шкоди в розмірі 17372,46 грн.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст.1, 13 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст.24 вказаного Закону орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Згідно ст.25 вказаного Закону орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі та отримувати продукцію і доходи.

Судом встановлено, що незважаючи на дію договору оренди і право позивача як орендаря використовувати земельну ділянку для сільськогосподарських потреб та отримувати продукцію і доходи, останній був позбавлений такого права, бо ділянка була самовільно зайнята іншою особою.

При цьому позивачка, як сторона договору всупереч вимогам ст.614 ЦК України не довела відсутності своєї вини у заподіянні шкоди орендарю. Встановлено, що вона повідомила орендаря, що має намір використоувати у своїх інтересах.

Згідно ст.28 вказаного Закону орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Збитками вважаються: фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.

Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних.

Згідно ч.2 ст.22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на приписи Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою КМ України № 963 від 25 липня 2007 року, згідно п.7 якої розрахунок розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 року № 1619.

З матеріалів справи вбачається, що розмір збитків в сумі 17372,46 грн. розраховано безпосередньо самим позивачем, що суперечить п.7 вказаної Методики, згідно якої збитки мають розраховуватися органами Держсільгоспінспекції.

Крім того, збитки можуть розраховуватися лише після обстеження земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів.

Отже, докази про обрахування розміру збитків уповноваженим органом відповдіно до даної Методики у справі відсутні.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, поскільки як вище вказувалося позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір завданих йому збитків, розрахований уповноваженим на це органом і у відповідності із порядком та процедурою, передбаченою Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою КМ України № 963 від 25 липня 2007 року.

Зокрема, суду не надано доказів, що за зверенням позивача територіальним органом Держсільгоспінспекції було проведено обстеження орендованої земельної ділянки, відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, на підставі якого виконано розрахунок розміру шкоди. Отже, з огляду на недоведеність вимог позов задоволенню не підлягає.

Посилання представника ТзДВ «Синявське» на те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції суд виходить за межі вимог апеляційної скарги безпідставні, поскільки саме про скасування судового рішення і просить у скарзі ОСОБА_2

Колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково, поскільки підстави для закриття провадження у справі, як додатково просить ОСОБА_2 у скарзі, відсутні.

Доводи представника позивача про незаконність застосування вказаної вище Методики, затвердженої постановою КМ України № 963 від 25 липня 2007 року, бо ОСОБА_2 не посилається на її порушення у скарзі, безпідставні та суперечать положенням ст.213, 214 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості судового рішення.

Ці доводи суперечать засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумнність.

Крім того, такі доводи суперечать приписам ст.303 ЦПК України, яка не обмежує апеляційний суд доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення. В даному випадку судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріального права, що потягло незаконність і необгрунтованість рішення.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України колегія суддів стягує із позивача на користь відповідачки позивачки понесені нею витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Синявське» до ГоликЛюдмили Анатоліївни про відшкодування збитків.

Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Синявське» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 121 гривня 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти.

Головуючий

Судді: