УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Завгородня І.М., розглянувши матеріали за касаційною скаргою Монастириського районного центру зайнятості на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року у справі за позовом Монастирського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів, виплачених як допомога по безробіттю,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року Монастириський районний центр зайнятості звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 січня

2016 року ОСОБА_2 звернувся у районний центр зайнятості для отримання статусу безробітного.

У результаті проведеного розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення з'ясувалось, що відповідач приховав відомості про перебував в цивільно-правових відносинах з ВАТ «Тернопільобленерго» на підставі договору № 1Б68 на виконання робіт в період з 02 червня 2014 року по 26 січня 2015 року та отримував дохід, у зв'язку з чим Монастириського районного центру зайнятості № 103 «Д» видано наказ про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю, у розмірі 1 051 гривню 02 копійки.

Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку кошти не повертає, просив стягнути з відповідача на свою користь допомогу по безробіттю в період з 26 січня 2015 року по 18 травня 2015 року в розмірі 1 051 гривні 02 копійки, як такої що отримана неправомірно.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області

від 06 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Монастириський районний центр зайнятості просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заявник просить поновити строк касаційного оскарження судових рішень з посиланням на поважність причин пропуску цього строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення (ст. 319 ЦПК України).

У разі пропущення строку, встановленого ч. 1 ст. 325 ЦПК України, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк (ч. 2 ст. 325 ЦПК України).

Зважаючи на те, що строк касаційного оскарження пропущений заявником з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не був найманим працівником, а працював за цивільно-правовим договором у ВАТ «Тернопільобленерго», який розірвано 26 січня 2016 року, у зв'язку з чим він звернувся до районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

Врахувавши недоведеність факту умисного невиконання відповідачем своїх обов'язків та зловживання ними, що відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення, а також факту виконання ним роботи на підставі цивільно-правового договору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Обставини, на які посилається заявник, не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити Монастириському районному центру зайнятості строк касаційного оскарження рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2016 року та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Монастириського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів, виплачених як допомога по безробіттю за касаційною скаргою Монастирського районного центру зайнятості на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року.

Копію ухвали разом із доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ І.М. Завгородня