Справа № 308/8753/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1 до Малодобронської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1, звернулася в суд з позовом до Малодобронської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом.

В позові зазначає, що 21.11.2001 р. помер чоловік позивачки ОСОБА_3, який постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня вул. Леніна) в приватному будинку № 93. Житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами був колгоспним двором, головою якого був покійний ОСОБА_3 Крім цього, покійному було видано рішення Малодобронської сільської ради від 24.04.1997 р. щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Однак спадкодавець за свого життя правовстановлюючі документи на житлову будівлю та земельну ділянку не оформив. На день смерті ОСОБА_3 у вказаному будинку проживали та були зареєстровані крім позивачки їхні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_4 Берталан Людвигович, які наразі проживають в іншому місці та відмовилися від свого права на частку у спадковому майні після смерті батька. Позивачка разом із померлим чоловіком ОСОБА_3 та сімєю проживали за вказаною адресою та вели спільне господарство. Після смерті чоловіка заповіт не посвідчувався. Так як на день смерті позивачка проживала разом з спадкодавцем вона вважається такою, яка у встановленому законом порядку та строки прийняла спадщину після померлого чоловіка, але оскільки на будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами правовстановлюючих документів немає, в нотаріальному порядку оформити спадщину на будівлі немає можливості. Інших спадкоємців по заповіту чи закону, які б мали право на частку у спадщині немає.

Просить визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з належними до нього підсобними приміщеннями та спорудами в с. Мала Добронь Ужгородського району, по вул. Головна, 93 в цілому (згідно технічної документації) від 26.02.2015 р.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Представник Малодобронської сільської ради Ужгородського району в судове засідання не зявився, так як сільський голова надіслав письмову заяву відповідно до якої сільська рада просить розглянути справу без участі представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечують.

Заслухавши пояснення представника позивачки та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є дружиною покійного ОСОБА_3, який помер 21.11.2001 р., що стверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу та свідоцтва про смерть (а.с. 17, 18).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме житловий будинок з належними до нього підсобними приміщеннями та спорудами по вул. Головна, 93 в с. Мала Добронь Ужгородського району.

Випискою з погосподарської книги Малодобронської сільської ради стверджено, що станом на 05.08.1992 р. за господарством у погосподарському обліку дійсно закріплений особовий рахунок № 98, том 3, сторінка 5, та закінчений будівництвом будинок у 1990 році, тобто до 05.08.1992 р., за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Мала Добронь, вул. Головна, 93. Загальна площа приміщень 76.7 кв.м., житлова площа 38.6 кв.м., кількість житлових кімнат 2. Житловому будинку присвоєно адресу: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Мала Добронь, вул. Головна, 93. Назва вулиці змінювалася з Леніна на Головну. Станом на 05.08.1992 р. за вищевказаною адресою проживали та були зареєстровані наступні члени сімї: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 Берталан Людвигович (а.с. 6).

Рішенням Малодобронської сільської ради 9 сесії 22 скликання від 24.04.1997 р. передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_6, мешканцю с. М. Добронь, вул. Леніна, 93 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0.25 га (а.с. 7).

З довідки Малодобронської сільської ради від 23.12.2014 р. № 882 вбачається, що в с. М. Добронь, вул. Головна, будинок 93 (раніше Леніна, будинок 93) двір був колгоспним, голова колгоспного двору був померлий ОСОБА_3, який помер 21.11.2001 р. Будинок був побудований в 1972 році. Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 р. були: дружина ОСОБА_2, дочка ОСОБА_4, син ОСОБА_4 Берталан Людвигович (а.с. 9).

Від імені померлого ОСОБА_3 по даним, що містяться у виконкомі Малодобронської сільської ради заповіт не посвідчувався (а.с. 8).

Оскільки спадщина відкрилася у 2001 році, після смерті спадкодавця до цих правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР (1963 року), що був чинним на момент відкриття спадщини.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини за правилами ст. 525 ЦК визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 527 цього ж Кодексу спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 534 ЦК визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Для придбання спадщини у відповідності до ст. 548 необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

До 2002 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

До правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи документи, суд вважає встановленим той факт, що дворогосподарство № 93 по вул. Головна (раніше Леніна) в с. М. Добронь Ужгородського району відносилося до суспільної групи господарств колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_3.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність».

Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 (пункт 6), право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Закон України «Про власність», який набрав чинності 15 квітня 1991 року, встановив єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи і його дія не поширюється на майно, яке придбано раніше. Крім того, станом на 15 квітня 1991 року виникнення права власності на житлові будинки не залежало від реєстрації цього права.

Таким чином, дружина спадкодавця ОСОБА_2 та їх діти ОСОБА_4 і ОСОБА_4 Берталан Людвигович, які проживали та були прописані у житловому будинку на час припинення колгоспного двору, набули право власності на будинок № 93 по вул. Головна в с. М. Добронь, як члени колгоспного двору, в рівних частках відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР.

Заявою ОСОБА_7 від 26.03.2015 р., посвідченою секретарем Великодобронської сільської ради та зареєстрованої в реєстрі за № 156, стверджується, що вона відмовляється від одержання частки в майні колишнього колгоспного двору за адресою с. Мала Добронь Ужгородського району, вул. Головна (раніше Леніна), будинок 93, де вона народилася та проживала до моменту укладення шлюбу, на користь матері ОСОБА_2 (а.с. 19).

Згідно заяви ОСОБА_2 Берталана Людвиговича від 21.01.2015 р., посвідченої секретарем Малодобронської сільської ради та зареєстрованої в реєстрі за № 07, останній відмовляється від одержання обовязкової частки в колишньому колгоспному дворі за адресою с. М. Добронь, вул. Головна, будинок 93 (раніше вул. Леніна, будинок 93), Ужгородського району Закарпатської області (а.с. 20).

07.09.2016 р. державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в с. Мала Добронь, вул. Головна, будинок № 93 Ужгородського району Закарпатської області, з тих підстав, що для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно подати до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок (а.с. 26).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, виходячи з наведеного, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадкований житловий будинок у нотаріальному порядку.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На даний час на імя ОСОБА_2 Ужгородським РБТІ виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 229) від 26.02.2015 р. на житловий будинок № 93 по вул. Головна в с. М. Добронь, загальна площа якого складає 76.7 кв.м., житлова 38.6 кв.м., підсобна 38.1 кв.м., інвентаризаційна вартість будинку становить 168743 грн. (а.с. 10-15).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що можливість отримати свідоцтво на спадщину в нотаріальній конторі у позивачки відсутня, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги, як такі, що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати слід покласти на позивачку.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 16, 328 ЦК України, ст.ст. 524, 525, 527, 534, 548, 549, 120, 123 ЦК УРСР (1963 року) суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати в цілому за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок з належними до нього підсобними приміщеннями та спорудами, що знаходиться в с. Мала Добронь по вул. Головна, 93, Ужгородського району Закарпатської області, в порядку спадкування за законом за померлим 21 листопада 2001 року чоловіком ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.