У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання договору підряду та стягнення заборгованості за невиконання умов договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 березня 2015 року між ним та СПД ФО ОСОБА_7 було укладено договір №1 про надання послуг, відповідно до якого останній прийняв на себе зобов'язання організувати та виконати ремонт та переобладнання автомобіля НОМЕР_1 з використанням запчастин (рама, трансмісія, двигун та інших) від автомобіля «Toyota 4RUNNER», а ОСОБА_6 прийняти реконструйований автомобіль і оплатити послуги.

Позивач вказував на те, що ним виконано усі зобов'язання, покладені на нього договором, а саме передано відповідачу автомобіль НОМЕР_1 та запчастини від автомобіля «Toyota 4RUNNER» та оплачено роботи, але у встановлений п. 3.1 договору підряду строк (до 25 травня 2012 року) роботи відповідачем не виконано. Автомобіль ГАЗ-21С д/н НОМЕР_2 повернуто позивачу в непридатному для використання стані, а місце знаходження та технічний стан автомобіля «Toyota 4RUNNER» позивачу не відомі.

З урахуванням збільшених позовних вимог та посилаючись на зазначене, а також на те, що у зв'язку із невиконанням договору йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 тис. грн, позивач просив суд задовольнити позов та розірвати договір від 05 березня 2015 року, стягнути з ОСОБА_7: суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 27 680 грн, 3 % річних від суми боргу в розмірі 1 628 грн, пеню в сумі 48 тис. грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 тис. грн, зобов'язати ОСОБА_7 привести автомобіль НОМЕР_1 та автомобіль «Toyota 4RUNNER» у став, в якому вони перебували до укладення спірного договору, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто зОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 77 308 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судом першої інстанції установлено, що 05 березня 2012 року між позивачем та СПД ФО ОСОБА_7 було укладено договір №1 про надання послуг, відповідно до якого виконавець прийняв на себе зобов'язання організувати та виконати ремонт та переобладнання автомобіля НОМЕР_1 з використанням запчастин (рама, трансмісія, двигун та інших) від автомобіля «Toyota 4RUNNER», а замовник - прийняти реконструйований автомобіль і оплатити послуги.

Відповідно до п. 3.1 договору СПД ФО ОСОБА_7 виконує ремонт та переобладнання автомобіля ГАЗ-21С до 25 травня 2012 року.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що замовник здійснює передоплату у розмірі суми вказаної в рахунку представленому виконавцем до початку ремонту та переобладнання автомобіля ГАЗ-21С і узгоджену сторонами.

Відповідно до п. 3.3 договору замовник здійснив передоплату в розмірі 16 тис. грн, що стверджується платіжним дорученням від 06 березня 2012 року №40, проте відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання відповідно до п. 3.1 договору, що є істотним порушенням умов договору з огляду на положення ч. 2 ст. 651 ЦК України, тому спірний слід розірвати.

Згідно із п. 5.3 договору від 05 березня 2012 року у разі невиконання виконавцем ремонту та переобладнання автомобіля ГАЗ-21С до 25 травня 2012 року, авансовий платіж виконавець повертає в потрійному розмірі замовнику протягом п'яти банківських днів.

Судом також установлено, що згідно з акта приймання-передачі транспортного засобу укладеного між СПД ФО ОСОБА_7 та ОСОБА_6, останній передав відповідачу транспортний засіб державний номерний знак НОМЕР_3 марки ГАЗ-21С, двигун, шасі НОМЕР_4, кузов НОМЕР_5, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) серії НОМЕР_6, видане 14 вересня 2006 року РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України у Львівській області та запчастини від транспортного засобу «Toyota 4RUNNER» (рама - НОМЕР_7, трансмісія, двигун та інші). При цьому, у зазначеному акті не вказано в якому стані перебували автомобілі ГАЗ-21С та «Toyota 4RUNNER» до укладення договору про надання послуг.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 є фізичною особою-підприємцем.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із факту невиконання відповідачем умов договору про надання послуг від 05 березня 2012 року, у зв'язку із чим з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума, яка визначена з урахуванням погоджених сторонами умов договору в розмірі 77 308 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оспорений ОСОБА_6 договір укладений останнім із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, однак позов у даній справі пред'явлений до ОСОБА_7як фізичної особи, що унеможливлює розгляд справи за такого суб'єктного складу сторін справи та стягнення спірної суми із відповідача як фізичної особи.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено і в ст. 50 ЦК України. При цьому зазначається, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто, громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - "підприємець".

Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Юридичний статус "фізична особа-підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності.

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст. 2 ЦК України, тобто фізичні та юридичні особи, держава Україна, автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (ст. 2, 318 ЦК України).

Згідно зі ст. 325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

Враховуючи наведене, чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення, а суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи.

Згідно положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це сторона цивільного процесу, до якої особа, яка вважає свої права порушеними, пред'являє відповідні позовні вимоги, і яка у випадку задоволення позовних вимог, зокрема, про стягнення грошової суми відповідає за задоволення таких вимог своїм майном (грошима, тощо).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_6 визначив відповідачем ОСОБА_7, як фізичну особу, на якого згідно чинного законодавства може бути покладено обов'язок відповідати за зобов'язаннями, які установлені спірним договором про надання послугвід 05 березня 2015 року, який укладено між ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7

Оскільки судом апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик