БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Справа №730/992/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі -

головуючого судді Тіслюка І.І.

секретар Циліцька Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Борзни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Дроб`язко О.О., про стягнення затрат, понесених на придбання будівельних матеріалів на ремонт та будівництво, здійснених за місцем проживання подружжя під час проживання в шлюбі ,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_2, в якому просить суд винести рішення про стягнення затрат, понесених на ремонт та будівництво, придбання будівельних матеріалів, здійснених за місцем проживання подружжя під час проживання в шлюбі за адресою: другий провулок Чернігівський, 15 у м.Борзні Чернігівської області. Також позивач звернулась з додатковою вимогою про стягнення з відповідача ? частини вартості автомобіля ВАЗ-2106 (д.н.з.НОМЕР_1), який придбавався за 16000 грн.

Позивач обґрунтовує позов тим, що з 30 липня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Під час їх шлюбу народжено троє дітей.

В серпні 2014 року згідно з рішенням Борзнянського районного суду шлюб за її позовом був розірваний. Після розірвання шлюбу діти проживають з нею, що примушує її турбуватись про належне їх матеріальне забезпечення.

Після реєстрації шлюбу вона та ОСОБА_2 перейшли на проживання до будинку за адресою: м.Борзна Чернігівської області, другий провулок Чернігівський, 15, власником якого за життя була ОСОБА_4, але згідно з її заповітом будинок як спадщина був прийнятий матір`ю чоловіка ОСОБА_3, шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4 після її смерті 19.01.2005 року. Оформити правовстановлюючі документи на успадкований будинок ОСОБА_3 не змогла з причини відсутності ідентифікаційного коду.

ОСОБА_3 в цьому будинку не проживала і ніяких робіт по його благоустрою не робила. Тому, коли вона надала згоду на проживання їх сім`ї у цьому будинку й обіцяла переоформити його на чоловіка, вони вирішили поступово вдосконалювати благоустрій всередині будинку. Вона вважала, що питання оформлення права власності на будинок на ім`я ОСОБА_2 буде вирішено згодом. Мати чоловіка, ОСОБА_3, неодноразово підтверджувала свій намір переоформити будинок на ОСОБА_2

Всі ремонтні, будівельні, а також роботи по благоустрою, переоблаштуванню в будинку за взаємною згодою робили вона та ОСОБА_2 упродовж всього часу проживання - з 03.08.2005 року по 11.09.2014 року.

На вказані потреби було витрачено багато коштів з спільного сімейного бюджету, хоч значно більшу частину коштів було витрачено нею.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2, який зареєстрований і проживає по другому ІНФОРМАЦІЯ_1, не дозволив їй залишатися в цьому будинку, і вона разом з трьома дітьми перейшла проживати в інший орендований будинок.

Після того, як вона перейшла проживати в інший будинок, вона, відчуваючи матерільні труднощі, звернулася до ОСОБА_2 з проханням повернути їй ? частину коштів, спільно витрачених на ремонт, будівельні роботи, переоблаштування житла, придбання будівельних матеріалів. Однак він відмовив у цьому її проханні, як і його мати , ОСОБА_3

Таке ставлення до її прохання суперечить положенням сімейного законодавства, що й спонукало її звернутись до суду за захистом своїх законних прав.

Водночас, вона просить стягнути з колишнього чоловіка половину грошової суми (16000 грн.), витрачених на придбання легкового автомобіля на підставі доручення на користування на строк 15 років.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з урахуванням даних, визначених у висновку експерта №С-392 від 26.02.2016 року за результатами проведеної за її клопотанням судової будівельнотехнічної експертизи.

Також наполягала на стягненні 8000 грн. за автомобіль ВАЗ 2106 (д.н.з. НОМЕР_1). Документів на автомобіль та доказів на підтвердження сплачених за нього коштів суду не надала.

Відповідач позов не визнав в повному обсязі заявлених вимог. Своє ставлення до позову він обґрунтовує тим, що будинок йому не належить і що він лише в ньому проживає з дозволу своєї матері, яка ще не визначилась стосовно продовження вчинення дій по оформленню успадкованого й прийнятого нею як спадщину житлового будинку, власником якого за життя була ОСОБА_4 Він не заперечував того, що дійсно під час їх спільного проживання з позивачем у зазначеному будинку за згодою його матері ОСОБА_3 проводився ремонт та переоблаштування житлових приміщень. Для цього використовувались грошові кошти кожного. Ремонт допомогали робити його батьки.

Пояснив, що дійсно він передав власнику автомобіля ВАЗ 21061 (д.н.з. НОМЕР_1) ОСОБА_5 16000 грн., що були зібрані спільно з колишньою дружиною. Автомобілем він не користується і не має наміру оформляти його на своє ім`я. Документів на автомобіль суду не надав.

Залучена до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вважає позов таким, що заявлений неправомірно. Вона дійсно сприяла проживанню сім`ї свого сина ОСОБА_2 в будинку, належному за життя ОСОБА_4, який вона погодилась прийняти як спадщину за заповітом, але не оформила правовстановлюючих документів з причини відсутності ідентифікаційного коду.

Під час проведення ремонту вони з чоловіком допомогали сину та невістці проводити облаштування будинку, була зроблена прибудова до нього. Використовувались будівельні матеріали, які придбавались за кошти сина та невістки.

Проте, вона не давала згоди на передачу у власність цього будинку ні сину, ні невістці, а лише дозволяла їх сім`ї проживати в будинку.

Вважає, що причиною негараздів в сім`ї сина стала неправильна поведінка позивачки, а тому вона не має права на повернення грошових коштів, витрачених на ремонт будинку та його переоблаштування.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в своїх показаннях визнали факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя в будинку за адресою: м. Борзна, другий провулок Чернігівський, 15 в період з 2005 по 2014 роки й що дійсно під час їх проживання у будинку проводився ремонт та переоблаштування у житлових та побутових приміщеннях.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, з'ясувавши доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також міркування сторони відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд, з урахуванням уточнень сторони позивача щодо суми позову в частині відшкодування витрат на будівельні матеріали, обумовленими даними судової будівельно-технічної експертизи, сума якої змінена з 25597,50 грн. на 22847,50 грн., встановив такі фактичні обставини та правові підстави для вирішення спору.

Позивач позов підтримала, а відповідач позов не визнав.

Судом встановлено, що під час перебування в шлюбі ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) з 30.07.2005 року до 18.09.2014 року вони у вказаний період проживали спільно в будинку за адресою: другий провулок Чернігівський, 15 у м. Борзні Чернігівської області.

Даний будинок належав ОСОБА_4 за життя. Згідно з її заповітом будинок успадкований ОСОБА_3, матір`ю відповідача, що підтверджується довідкою Борзнянської районної державної нотаріальної контори від 02.10.205 року № 3138/0116 про прийняття останньою спадщини після смерті 19.01.2005 року ОСОБА_4

Відповідно до ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Оформити правовстановлюючі документи на успадкований будинок ОСОБА_3 не змогла з причини відсутності ідентифікаційного коду з релігійних переконань.

Мати відповідача, ОСОБА_3, в цьому будинку не проживала і ніяких робіт по його благоустрою не робила. Тому, коли вона надала згоду на проживання сім`ї її сина у цьому будинку й обіцяла переоформити його на ОСОБА_2, колишнього чоловіка позивача, подружжя вирішило поступово вдосконалювати благоустрій всередині будинку.

Позивач стверджувала, що питання оформлення права власності на будинок на ім`я ОСОБА_2 буде вирішено згодом, а також, що мати чоловіка, ОСОБА_3, неодноразово підтверджувала свій намір переоформити будинок на ОСОБА_2, колишнього чоловіка позивача.

Всі ремонтні, будівельні, а також роботи по благоустрою, переоблаштуванню в будинку за взаємною згодою робили позивач та ОСОБА_2 упродовж всього часу проживання: з 03.08.2005 року по 11.09.2014 року .

Після розірвання шлюбу позивач, маючи на руках трьох неповнолітніх дітей та відчуваючи труднощі матеріального характеру, зверталась до відповідача з проханням повернути їй частину грошових коштів, витрачених на придбання будівельних матеріалів для облаштування будинку сімейного проживання, що належав на той час матері відповідача і де продовжує проживати ОСОБА_2, однак відповідач відмовив їй в її проханні.

Виходячи з правовідносин між позивачем та відповідачем та ОСОБА_3 (мати відповідача), залученої до участі у справі в якості третьої особи, що встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що будівельні матеріали, придбані за спільним бажанням сторін у справі під час перебування в шлюбі, є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ст.ст.60-61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності., тому кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будьяке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Водночас, відповідно до п.24 вказаної Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач звернулась до суду з додатковою вимогою про сплату їй половини вартості автомобіля ВАЗ 2106 (д.н.з. НОМЕР_1) і просила з метою забезпечення позову накласти на цей автомобіль арешт. Ухвалою від 02.10.2015 року суд відмовив позивачу у задоволенні вказаної вимоги з причини ненадання належних доказів на підтвердження наявності у подружжя права власності на вказаний автомобіль.

Під час судового слідства вимога суду до позивача про надання підтверджень об`єктивності її тверджень у цій частині вимог у позові не була виконана, а тому позов в частині стягнення з відповідача половини вартості автомобіля (8000 грн.) не підлягає задоволенню, оскільки не є об`єктом спільної сумісної власності.

Вирішуючи питання щодо правильності визначення позивачем розміру грошової суми, яку їй повинен сплатити відповідач в якості компенсації за поділ спільного сумісного майна, що зазначене в даному позові, суд виходить з того, що за даними висновку експерта №С392 від 26.02.2016 року з проведення судової будівельно технічної експертизи, вартість матеріалів складає 45695,00 грн., а також що загальна вартість ремонтно будівельних робіт дорівнює 61557,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача, ознайомившись з матеріалами проведеної експертизи, просив внести уточнення щодо суми вимоги, вказавши що вона становить 22847,50 грн., тобто ? частини вартості придбаних подружжям матеріалів.

Відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі викладеного, керуючись ст.57, 60-61, 68-72 Сімейного кодексу України, ст.ст.16, 372 ЦК України , ст.10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Дроб`язко О.О., про стягнення затрат, понесених на придбання будівельних матеріалів на ремонт та будівництво, здійснених за місцем проживання подружжя під час проживання в шлюбі задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в рахунок відшкодування понесених нею під час проживання в шлюбі витрат на придбання будівельних матеріалів на будівництво, ремонт, благоустрій та облаштування будинку їх спільного проживання, розташованого за адресою:другий провулок Чернігівський, 15, м.Борзна Чернігівської області, що на праві прийнятої спадщини належить ОСОБА_3, матері відповідача, сума яких становить 22847,50 грн., тобто ? частину експертно встановленої суми витрат подружжя на придбання матеріалів відповідно до висновку експерта №С-392 від 26.02.2016 року.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Борзнянського районного суду ОСОБА_10