Ухвала

іменем україни

19 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П.,Журавель В.І., Хопти С.Ф.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства оборони України від 23 липня 2015 року № 152 КП «Про звільнення начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси», яким звільнено його із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, визнати незаконним та скасувати наказ Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 23 липня 2015 року № 114 щодо проведення розрахунку при звільненні та стягнути на його користь компенсацію завданої моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що звільнення із займаної посади відбулось всупереч вимогам ст. 40 КЗпП України, під час його тимчасової непрацездатності у зв'язку із хворобою.

Також ОСОБА_4 зазначав, що із наказом про звільнення його ознайомлено не було, на час звернення до суду трудової книжки йому не видано, остаточного розрахунку при звільненні не проведено.

З огляду на зазначене, просив позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить указані судові рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року залишене без змін, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, оцінивши належним чином подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_4 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу, тобто на певний час, і був звільнений із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку договору у зв'язку з призначенням на зазначену посаду військовослужбовця на законних підставах.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності не заслуговують на увагу, оскільки положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються на випадки припинення трудового договору з працівником відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156 цс12, яка згідно зі ст. 360-7ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:С.П. Штелик
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта