ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 18 жовтня 2012 року за спільною домовленістю між ОСОБА_6 та її племінником - відповідачем ОСОБА_7 останній здійснюватиме за нею довічний догляд, за що вона подарувала йому житловий будинок на АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки загальною площею 0,2029 га в смт Міжгір'ї, згідно з договорами дарування від 18 жовтня 2012 року за реєстровими № № 1248, 1249.

Посилаючись на те, що на початку 2014 року відповідач припинив забезпечувати її харчуванням, доглядом і піклуватись про неї, а також на те, що відповідач має намір продати вказаний будинок і земельні ділянки, що несе загрозу безповоротної втрати, про що їй стало відомо на початку 2015 року, а також, що вона одна проживає у даному будинку та є інвалідом ІІ групи, просила визнати ці договори дарування недійсними на підставі ч. 2 ст. 727 ЦК України

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та зареєстрованим приватним нотаріусом ОСОБА_9 під № 1248 від 18 жовтня 2012 року.

Визнано недійсним договір дарування земельних ділянок, а саме - земельної ділянки 0,1429 га в ур. «Біля житлового будинку» по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0600 га в ур. «Рубань» смт Міжгіря (кадастровий номер НОМЕР_2) для ведення особистого селянського господарства, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 18 жовтня 2012 року і зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_9 за № 1249.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в сумі 974 гривні 40 копійок.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на момент укладення договорів дарування (18 жовтня 2012 року) позивачка була особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, потребувала сторонньої допомоги, житловий будинок був єдиним житлом, фактичної передачі житлового будинку та земельних ділянок не відбулося та позивачка продовжує жити в спірному будинку і обробляти земельні ділянки після укладення договорів дарування, тобто неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочинів, вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання, а тому такі підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_6 належав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1, згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18 січня 2012 року.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_3 від 29 вересня 2000 року ОСОБА_6 на праві приватної власності належали земельні ділянки, а саме: для обслуговування житлового будинку площею 0,1429 га в ур. «Біля житлового будинку» в АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_4) та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0600 га в ур. «Рубань» смт Міжгір'я (кадастровий номер НОМЕР_2).

18 жовтня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (племінник позивачки) укладено договори дарування житлового будинку (реєстровий номер 1248) та земельних ділянок (реєстровий номер 1249).

12 грудня 2012 року відповідачем ОСОБА_7 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

16 серпня 2013 року відповідачем ОСОБА_7 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1429 га відповідно до договору дарування від 18 жовтня 2012 року.

Позивач ОСОБА_6 є особою похилого віку, з 2000 року є пенсіонером з інвалідності ІІ групи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_5 виданим 19 вересня 2000 року.

Також судами установлено, що позивач як до укладення договорів дарування так і після цього продовжує проживати у будинку АДРЕСА_1, користуватися земельними ділянками.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_6 вбачається, що вона пред′явила позов про визнання правочинів недійсними з підстав, визначених ст. 727 ЦК України, яка передбачає підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника.

З′ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив ОСОБА_6 її право уточнити підстави позову, з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права.

Як убачається із змісту рішення суду першої інстанції, суд встановлював обставини справи і визначав відповідно до них правовідносини за позовом ОСОБА_6 на підставі ст. ст. 203, 229, 217 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду, керувався ст. 229 ЦК України.

Так, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України вищевикладеного не врахував, порушив норми процесуального права та застосував норми матеріального права, про які не було заявлено позивачем, не роз'яснив позивачу її право на уточнення позову та дійшов передчасного висновку про задоволення позову, на що не звернула уваги колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді:Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак