Провадження №2/522/6241/16
03 листопада 2016 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.
при секретарі Скибінській Є. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Приморського районного суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, -
24 серпня 2016 до суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 по якому просила суд скасувати арешт, який було накладено на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Постанови Державного виконавця другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 31.03.2015 року.
Протокольною ухвалою від 30 серпня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси було прийнято до провадження уточнену позовну заяву ОСОБА_1, згідно якої, позивачем було виключено ОСОБА_2 з кола відповідачів, залучено її у якості третьої особи, та вказано у якості відповідача Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 11.06.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у якості забезпечення вимог за Договором позики було підписано Іпотечний договір.04.09.2013 року ОСОБА_4 помер та ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року у справі №522/4324/14-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.04.2015 року змінено рішення Приморського райсуду, та ухвалено нове, яким звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Позивач звернулась до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, проте їй було відмовлено у реєстрації права власності оскільки були наявні обтяження щодо вказаного майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року, було скасовано арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_3 ухвалою Приморського райсуду яким було забезпечено позов по цивільній справі №522/24195/13-ц. Однак, при розгляді вказаної справи не було скасовано арешт, накладений Приморським відділом ДВС Одеського міського управління юстиції за виконавчим листом №522/24195/13 ц, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи.

3-тя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Зслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав

Судом встановлено, що державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.03.2015 р. в межах виконавчого провадження №47076249 за виконавчим листом №522/24195/13.

Постановою від 31.03.2015 року було накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2, копія постанови наявна в матеріалах справи.

З витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження №47076249 було завершено, виконавчий документ повернуто стягувачеві.

У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Разом з тим слід звернути увагу на наступне. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. До того ж відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Аналогічно розяснено також в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. В той же час ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань.

Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов предявлений до неналежого відповідача у справі, оскільки відповідачем в цій справі має бути боржник, у звязку з чим зазначена обставина є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належного відповідача. При цьому факти щодо дій сторін, прав і обовязків, що виникли, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний субєктний склад сторін, а саме належний позивач (позивачі), належний відповідач (відповідачі), реально наявні цивільні права, обовязки та інтересів яких стосується спір. У звязку з цим питання обґрунтованості позову по суті, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини із зазначених вище підстав для відмови в задоволенні позову значення не мають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 224, 225, 294 ЦПК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути переглянуте за заявою відповідачів, які не приймали участі при розгляді справи, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарг на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. Ю. Бойчук