АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

17 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року,

встановила:

02.10.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому відповідно до вимог ст. 71, 72 ЖК Української РСР просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Також просила виселити з вказаною квартири ОСОБА_3 разом з її малолітньою дочкою ОСОБА_7, 2006 року народження.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що квартиру АДРЕСА_1 було отримано згідно ордеру № 288735 від 26 січня 1977 року на родину з п'яти осіб. Після смерті її чоловіка рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 25.02.91 №116 особовий рахунок на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 відкрито на її ім'я.

На даний час в квартирі зареєстровані вона, її донька ОСОБА_4, онук ОСОБА_5, правнука ОСОБА_8, син ОСОБА_9, онука ОСОБА_10, онук ОСОБА_2

З лютого 2014 р. її онук ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає, добровільно залишив спірне житлове приміщення, участі в утриманні квартири не бере, за комунальні послуги не сплачує, а тому втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

Навесні 2013 р. у вказана квартиру приїхала погостити її донька ОСОБА_3 разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_7 Після працевлаштування у м. Києві ОСОБА_3 не бажає залишати квартиру, ображає її , погрожує фізичною розправою. Оскільки ОСОБА_3 самоправно, без її згоди та згоди інших зареєстрованих в квартирі осіб вселилась у спірну квартиру, у відповідності до ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР просила виселити її разом донькою.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 28 березня 2016 р. про виправлення описки, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_3 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_7, 2006року народження, з квартири АДРЕСА_2 у Подільському районі м.Києва без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва від 17 березня 2016 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач та третя особа ОСОБА_5 ображають його, вчиняють сварки, не дають можливості проживати в спірній квартирі. Разом з тим, він має бажання мешкати у вказаній квартирі, не рідше одного разу на тиждень в ній з'являється, 16 листопада 2015 р. в квартирі ночував, в ній є його особисті речі, одяг, засоби гігієни, документи про освіту, дриль. На утримання квартири він кожен місяць передає позивачу в руки, або перераховує їй на картку грошові кошти. Він також надавав кошти у розмірі 2000 грн. на ремонт даху балкона та 630 грн. на придбання холодильника. У жовтні 2014 р. в квартирі замінили замки. Акт від 14.09.2015 року, складений майстром технічної дільниці ЖЕД 705 ОСОБА_11, ним не підписаний та не містить дати, з якої він нібито не проживає за місцем реєстрації.

Оскільки між ним та позивачем виник конфлікт на ґрунті неприязних стосунків, до цього часу він не має можливості постійно проживати за місцем реєстрації, свідками підтверджені факти створення йому перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання його таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала, підтвердила всі викладені в ній доводи.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Підтвердили, що у січні 2014 р. ОСОБА_2 повернувся з місць позбавлення волі, деякий час прожив у спірній квартирі, а потім поїхав в село до позивача. У лютому 2014 р. в квартирі були замінені замки. ОСОБА_2 дали ключ, щоб він виготовив для себе дублікат, проти він цього не зробив. Замки знову замінили. Визнали, що заперечували проти подальшого проживання відповідача в спірній квартирі через наявні конфлікти з його матір'ю та братом, який застосовував фізичну силу. З приводу конфліктних ситуацій були звернення до дільничного інспектора.

Інші особи, що беруть участь в справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що факт не проживання останнього у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин є доведеним, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо підстав його не проживання у спірному житловому приміщенні більше шести місяців та обставин, визнаних сторонами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення виконкому Радянської районної Ради №372/20 від 27 вересня 1976 р. ОСОБА_12 видано ордер № Г288735 від 26 січня 1977 року на квартиру АДРЕСА_3, що складається з трьох кімнат площею 40 кв.м., на сім`ю з п'яти осіб: на себе, дружину ОСОБА_1, доньку ОСОБА_13, доньку ОСОБА_14, сина ОСОБА_9 (а.с. 5).

Відповідно до рішення виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва №116 від 25 лютого 1991 р. особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 відкрити на ім'я ОСОБА_1 (а.с.7).

На час розгляду справи вказана квартира має статус державної.

Згідно з довідкою ЖЕД 705 від 11.09.2015 р. в квартирі АДРЕСА_4 проживають і зареєстровані 7 осіб, в тому числі: ОСОБА_1, власник особового рахунку; дочка ОСОБА_4, онук ОСОБА_5, син ОСОБА_9, онука ОСОБА_15, 2011 року народження, онук ОСОБА_2, онука ОСОБА_8, 2013 року народження (а.с.8).

Відповідно до довідки про звільнення, ОСОБА_2 відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби з 07 липня 2008 року по 27 січня 2014 року, звільнений і прямує до місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с.40).

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що після звільнення з місць позбавлення волі у січні 2014 року він приїхав у спірну квартиру, проти його вселення позивач та інші мешканці квартири не заперечували, йому дали ключі від квартири. Він прожив у квартирі приблизно два тижні, а потім, на прохання позивача, поїхав в село Криве Житомирської області, в будинок, що належить позивачу. У вказаному будинку він пробув до травня 2014 року, займався роботами по господарству, а коли 25.05.2014 р. приїхав у спірну квартиру виявив, що замки були замінені.

На його прохання ОСОБА_5 поставив старий замок, він деякий час прожив в квартирі, шукаючи роботу. У червні 2014 р. також в квартиру потрапити не зміг у зв'язку з заміною замків. Оскільки місця для проживання в квартирі для нього не було, щоб не провокувати сварки, він в лютому 2014 р. зняв квартиру АДРЕСА_5, де і проживає до цього часу. У вересні 2014 р. він звернувся з заявою до ЖЕК з приводу неможливості проживання в спірній квартирі.

Обставини вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру після повернення з місць позбавлення волі за згодою інших мешканців квартири сторони не заперечували.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили в судовому засіданні, що вони в подальшому стали заперечували проти проживання відповідача в спірній квартири, в якій періодично замінювались замки, оскільки між ними виникали конфлікти, що породжувало звернення до правоохоронних органів.

Як вбачається з акту від 14.09.2015 р. майстра технічної дільниці ЖЕД 705 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» в картотеці діловода ЖЕД 705 є письмова заява ОСОБА_2 про те, що він не проживає за місцем реєстрації з причин поганих відносин з бабусею ОСОБА_16 (а.с.9).

Не прийнявши до уваги посилання у вказаному акті на наявність письмової заяви відповідача з приводу причин його не проживання в спірній квартирі, суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не встановив дійсних причин не проживання, зазначених у вказаній заяві, та дійшов необґрунтованого висновку, що погані відносини з позивачем не є поважною причиною відсутності особи у спірному житловому приміщенні.

З письмової заяви ОСОБА_2 до керівника ЖЕК, дослідженої в суді апеляційної інстанції, встановлено, що останній в жовтні 2014 р. повідомляв про причини свого не проживання в спірній квартирі, а саме про відсутність місця для його проживання в ній, звернення брата ОСОБА_5 та дядька ОСОБА_9 до дільничного інспектора Подільского району м. Києва в моменти його приходу до спірної квартири. Зазначив, що у зв'язку з цим він проживає у своєї цивільної дружини.

З огляду на визнання існування конфліктних ситуацій з приводу проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі самими мешканцями цієї квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6, покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які підписували акт житлового органу від 14.09.2016 р. з приводу не проживання відповідача за місцем реєстрації, не можуть бути достатніми доказами на підтвердження добровільності залишення відповідачем спірного приміщення та не проживання в ньому більше встановленого законом строку.

З урахуванням розміру спірної квартири, кількості проживаючих в ній осіб, виходячи з характеру стосунків, що склались між сторонами, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про те що відповідач залишив її добровільно і не проживав у квартирі без поважних причин.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням, суд усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України не з'ясував усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

За таких підстав судове рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням з інших правових підстав по справі не заявлено.

З огляду на ту обставину, що судове рішення в частині виселення ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки з квартири АДРЕСА_1 особа, прав та інтересів якої стосується судове рішення не оскаржує, правові підстави для його перегляду судом апеляційної інстанції відсутні.

Крім цього, ОСОБА_3 пояснила, що у квітні 2016 р. замки у вказаній квартирі замінили, вона потрапити до неї не змогла, в серпні 2016 р. вона забрала свої речі та проживає в іншому житловому приміщенні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою №32 в будинку 96 по проспекту Правди в м. Києві скасувати, у задоволенні позову відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді:

Справа № 22-ц/796/13061/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.