АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2643/16 Головуючий 1 інстанції Матвієвська Г.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Гуцал Л.В.,Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року по справі за клопотанням ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в Україні,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням, в якому просить надати дозвіл на примусове виконання на території України: рішення Суду першої інстанції і слідчого суду номер один Бланесу Іспанії № 5/2013 від 17.01.2013 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на користь неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 200 євро щомісячно до досягнення сином повноліття і також до тих пір, доки він не закінчить свого навчання; рішення Суду першої інстанції номер один м. Бланес Іспанії від 02.11.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на виконання сплати за судовим рішенням від 17.01.2013 року заборгованості по аліментам на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 6400 євро у концепції головної суми та накопичених процентів у розмірі 1920 євро, а також визначити суму стягнення в національній валюті України за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали та видати відповідні виконавчі листи.

Від ОСОБА_1 надійшли заперечення на клопотання, в яких він посилається на те, що про рішення Суду першої інстанції і слідчого суду номер один Бланесу Іспанії № 5/2013 від 17.01.2013 року та яким з нього стягнуті аліменти йому стало відомо лише у грудні 2015 року, внаслідок чого він був позбавлений можливості приймати участь в судових засіданнях іспанського суду, про розгляд справ в Іспанії він не був належним чином повідомлений, а тому клопотання ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. Вважає за необхідне застосовувати до даних правовідносин положення Конвенції про визнання і виконання рішень стосовно зобовязань про утримання, яка була підписана 02.10.1973 року в Гаазі. Україна приєдналася до цієї Конвенції 14.09.2006 року і для України вона набрала чинності 01.08.2008 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в Україні задоволено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову ухвалу якою відмовити у надані дозволу на примусове виконання рішення суду першої інстанції номер один м. Бланес Іспанії № 5/2013 від 17.01.2013 року та рішення суду першої інстанції номер один м. Бланес Іспанії від 02.11.2015 року. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необгрунтованість ухвали суду, неповне з»ясування судом обставин по справі. Вказує на те, що не був повідомлений належним чином про розгляд справи. Вважає, що оскільки і позивач і відповідач є громадянами України, позови встановлення розміру аліментів, а також про стягнення заборгованості по аліментам повинні були розглядатися судом України за його зареєстрованим місцем проживання.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення суду першої інстанції і слідчого суду номер один Бланесу Іспанії від 17.01.2013 року вирішено, що: «ОСОБА_4 ОСОБА_1 буде сплачувати 200 євро щомісяця у концепції аліментів на користь свого неповнолітнього сина ОСОБА_3, що буде тривати та продовжуватися до досягнення сином повноліття і також до тих пір, доки він не закінчить свого навчання. Ця сума повинна буде вноситися на рахунок, який для цього призначить пані ОСОБА_2, і буде виконуватися на протязі перших пяти днів кожного місяця, і також ця сума буде актуалізуватися щороку у відповідності до змін Індексу споживача, що публікуються Національним Інститутом Статистики чи Установою, що його заміщає, рівнозначно, як і 50% надзвичайних витрат, затверджених за спільною угодою чи за судовою постановою у разі існування розбіжностей, за винятком випадків, коли такі витрати будуть розглядатися як невідкладні, на протязі першого року, починаючи з дати прийняття цього судового рішення, а після того, як закінчиться перший рік, надзвичайні витрати будуть сплачуватися у рівних половинах».

Згідно свідоцтва, виданого 10.12.2015 року Змішаним судом номер 1 Бланеса Іспанії, вказане рішення суду першої інстанції і слідчого суду номер один Бланесу Іспанії від 17.01.2013 року набрало законної сили 20.02.2013 року. Також в даному свідоцтві зазначено, що розгляд справи проводився повною мірою за відсутності відповідача, який був відповідним чином проінформований публічним повідомленням, через відсутність даних про його місце проживання.

Оскільки ОСОБА_1 судове рішення не виконував, то Наказом суду першої інстанції Бланесу Іспанії від 02.11.2015 року проголошено виконання рішення від 17.01.2013 року та введено в дію виконання сплати за судовим рішенням суми у 6400 євро у концепції головної суми без процентів та ще 1920 євро для забезпечення сплати процентів, що можуть накопичуватися на протязі виконання та сплати судових витрат за ним, не відображаючись при цьому на її подальшій ліквідації. Відповідно до розпорядної частини зазначеного наказу, він оскарженню не підлягає, отже набрав чинності.

Згідно частини 8 ст. 395 ЦПК України якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

На момент постановлення судом ухвали офіційний курс євро по відношенню до гривні складає: за 100 євро 2902,7736 грн., відповідно 8320 (6400 + 1920) євро дорівнює 241 446 грн. 40 коп.

Відповідно до ч.1 ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражі) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Статтею 81 Закону України «Про виконавче провадження» також встановлено, що порядок виконання в Україні рішень іноземних судів і арбітражі встановлюється відповідними міжнародними договорами України, цим Законом та іншими законами України.

Для країн членів Європейського Союзу з 01.08.2014 року набрала чинності Конвенція про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписана 23.11.2007 року в Гаазі, яка ратифікована Україною 11.01.2013 року і набрала чинності для України 01.11.2013 року.

Відповідно до ст. 48 ця Конвенція замінює Гаазьку конвенцію про визнання і виконання рішень стосовно зобовязань про утримання від 02.10.1973 року та Гаазьку конвенцію про визнання та виконання рішень стосовно зобовязань про утримання щодо дітей від 15.04.1958 року.

Стаття 49 зазначеної Конвенції встановлює, що у відносинах між договірними державами ця Конвенція замінює Конвенцію Організації Обєднаних Націй про стягнення аліментів за кордоном від 20.06.1956 року.

Таким чином, до виниклих правовідносин підлягає застосуванню Конвенція про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписана 23.11.2007 року в Гаазі, яка ратифікована Україною 11.01.2013 року і набрала чинності для України 01.11.2013 року.

Метою цієї Конвенції є забезпечення ефективного міжнародного стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, зокрема шляхом: створення всеосяжної системи співробітництва між органами Договірних держав; забезпечення доступності заяв, які подаються для винесення рішень про утримання; забезпечення визнання та виконання рішень про утримання, а також передбачення ефективних заходів для негайного виконання рішень про утримання (ст. 1 Конвенції).

Частиною 1 ст. 20 Конвенції встановлено, що рішення, винесене в одній Договірній державі («держава походження»), визнається та виконується в інших Договірних державах, якщо: відповідач мав звичайне місце проживання в державі походження на той момент, коли провадження було розпочато; відповідач прийняв юрисдикцію або висловивши це, або захищаючись по суті справи, не заперечуючи проти юрисдикції за першої можливої нагоди; кредитор мав звичайне місце проживання в державі походження на момент, коли провадження було розпочато; дитина, на яку призначено утримання, мала звичайне місце проживання в державі походження на момент, коли провадження було розпочато, за умови, що відповідач проживав з дитиною в цій державі або проживав у такій державі й там сплачував аліменти на дитину; за винятком спорів щодо зобовязань про утримання стосовно дітей, існує письмова угода між сторонами про юрисдикцію або рішення виніс орган, що здійснював юрисдикцію у справі про особистий стан чи батьківську відповідальність, якщо ця юрисдикція не ґрунтувалась тільки на громадянстві однієї зі сторін.

Матеріали справи свідчать та не заперечується ОСОБА_1 та його представником, родина ОСОБА_1 у складі: ОСОБА_1, його дружини ОСОБА_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_3 постійно проживала на території Іспанії, починаючи з 2008 року.

Після звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, ОСОБА_1 зібрав свої особисті речі та пішов з дому, що підтверджується копією протоколу попередніх юридичних слідчих дій Генерального управління поліції Департаменту внутрішніх справ Генеральної влади Каталонії Іспанії від 20.12.2012 року. Як вбачається з листа стосовно історичного проживання і прописки, виданого 09.11.2015 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були прописані за адресою: Іспанія, м. Ллорет де Мар, вул. Франсеск Камбо, 33, поверх 3, двері 10 з 03.04.2008 року по 23.04.2012 року. Заявниця ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 проживають на території Іспанії і на теперішній час.

Статтею 23 Конвенції, яка регламентує процедуру стосовно заяви про визнання та виконання закріплено, що у випадках, коли клопотання подано безпосередньо до компетентного органу в запитуваній державі відповідно до пункту 5 статті 19, такий орган невідкладно проголошує рішення таким, що підлягає виконанню, або реєструє рішення для виконання. Можливість безпосереднього звернення заявника до компетентного органу тієї держави з питання, що регулюється цією Конвенцією передбачена ст. 37 Конвенції.

Таке ж положення закріплено й у ч.1 ст. 393 ЦПК України, за правилами якої клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обовязковість якого надана Верховною радою України, іншою особою (її представником).

Відповідно до ст. 398 ЦПК України на підставі рішення іноземного суду та ухвали про надання дозволу на його примусове виконання, що набрала законної сили, суд видає виконавчий лист, який надсилається для виконання в порядку, встановленому законом.

Судова колегія вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 про те, що про існування рішення іспанського суду йому стало відомо лише у грудні 2015 року. З матеріалів цивільної справи № 644/5908/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вбачається, що при розгляді даної справи 03.10.2013 року ОСОБА_1 була написана власноручна заява про залишення позову без розгляду, оскільки шлюб вже розірваний 17.01.2013 року рішенням іспанського суду. Зазначене свідчить про обізнаність ОСОБА_1 стосовно прийнятого рішення іноземним судом. Крім того, в паспорті ОСОБА_1 міститься відмітка органів РАЦС про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 на підставі рішення іспанського суду від 17.01.2013 року.

Пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 р. «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» розяснює, що до клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додається документ, із якого випливає, що сторона, проти якої постановлено рішення і яка не брала участі у процесі, була в належному порядку і своєчасно викликана в суд. Виклик у судове засідання може підтверджуватись оригіналом або засвідченою копією документа, за допомогою якого мав здійснюватись виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа.

Про належний виклик ОСОБА_1 у судове засідання свідчить свідоцтво, видане 10.12.2015 року Змішаним судом номер 1 Бланеса Іспанії.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду в Україні повинно було подаватись за спеціальною процедурою, а саме - через Міністерство юстиції України, а не безпосередньо до суду.

20.06.1956 року в Нью-Йорку була підписана Конвенція про стягнення аліментів за кордоном, яка набрала чинності 25.05.1957 року. Україна приєдналася до цієї Конвенції 20.07.2006 року і для України вона набрала чинності 19.10.2006 року.

Наказом Міністерства юстиції України № 121/5 від 29.12.2006 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.12.2006 року за № 1390/13264 затверджена Інструкція про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, яка визначає порядок виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, укладеної у м. Нью- Йорк 20.06.1956 року, в тому числі порядок опрацювання заяв, що надходять від іноземних заявників, про стягнення аліментів та про визнання і виконання рішення іноземного суду про стягнення аліментів з осіб, які проживають в Україні.

На виконання цих вимог ОСОБА_2 звернулась з відповідним клопотанням до Міністерства юстиції України, яке 12.11.2015 року надало відповідь з посиланням на необхідність дотримання процедури визнання та виконання рішення іноземного суду на території України, закріпленої в розділі VIII ЦПК України, тобто - звернення безпосередньо до суду.

Більш того, 23.11.2007 року в Гаазі прийнята Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, яка ратифікована Україною 11.01.2013 року і набрала чинності для України 01.11.2013 року.

Статтею 49 Конвенції закріплено, що вона замінює Конвенцію про стягнення аліментів за кордоном від 20.06.1956 року.

Саме вимоги цієї Конвенції слід застосовувати до виниклих правовідносин, оскільки на момент звернення ОСОБА_2 з клопотанням про визнання та виконання рішення іноземного суду на території України вже діяла Конвенція про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання від 23.11.2007 року.

Стаття 37 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання від 23.11.2007 року та стаття 393 ЦПК України передбачає безпосереднє звернення заявника до суду з клопотанням про визнання та виконання рішення іноземного суду на території України.

Зазначене свідчить, що заявником дотримано процедуру звернення з клопотанням про визнання та виконання рішення іноземного суду в України, яка закріплена в Конвенції 2007 року та ст. 393 ЦПК України шляхом подачі такого клопотання безпосередньо до суду, а доводи апелянта з цього приводу не ґрунтуються на законі.

Судова колегія вважає також необґрунтованими посилання ОСОБА_1 та його представника, що позов про стягнення аліментів повинен був подаватися ОСОБА_2 не на території Іспанії, а до відповідного суду України, оскільки в відповідач є громадянином України і місцем його реєстрації - є м. Харків.

Вказані доводи суперечать вимогам діючого законодавства, а саме.

Відповідно до ст. 20 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання від 23.11.2007 року рішення винесене в одній Договірній державі («держава походження»), визнається та виконується в інших Договірних державах, якщо:

a) відповідач мав звичайне місце проживання в державі походження на той момент, коли провадження було розпочато;

b) відповідач прийняв юрисдикцію або висловивши це, або захищаючись по суті справи, не заперечуючи проти юрисдикції за першої можливої нагоди;

c) кредитор мав звичайне місце проживання в державі походження на момент, коли провадження було розпочато;

ё) дитина, на яку призначено утримання, мала звичайне місце проживання в державі походження на момент, коли провадження було розпочато, за умови, що відповідач проживав з дитиною в цій державі або проживав у такій державі й там сплачував аліменти на дитину;

е) за винятком спорів щодо зобовязань про утримання стосовно дітей, існує письмова угода між сторонами про юрисдикцію або

J) рішення виніс орган, що здійснював юрисдикцію у справі про особистий стан чи батьківську відповідальність, якщо ця юрисдикція не ґрунтувалася тільки на громадянстві однієї зі сторін.

З довідки історичного проживання та прописки вбачається, що і відповідач ОСОБА_1, і позивач (кредитор) ОСОБА_2, і їх (на той момент) неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживали та були прописані за адресою: Іспанія, м. Ллорет де Мар, вул. Франсеск Камбо, 33, поверх 3, двері 10 з 03.04.2008 року по 23.04.2012 року.

Як на момент звернення до суду, так і на теперішній час заявниця ОСОБА_2 і дитина ОСОБА_3 проживають на території Іспанії.

На момент, коли було розпочато провадження у справі ОСОБА_1 також постійно проживав на території Іспанії. Перше судове засідання в Суді першої інстанції номер 1 Бланесу було призначено на 14.12.2012 року, а ОСОБА_1, як зазначено в довідці Прикордонної служби України, перетнув кордон 17.12.2012 року.

З змісту рішення іспанського суду такожвбачається, що юрисдикція не ґрунтувалась тільки на громадянстві однієї зі сторін. Так в рішенні вказано: «Документально підтверджується, що члени подружжя уклали шлюб в Україні 11 березня 1995 року. Авторка чи особа, що подає позов, однак, клопоче про застосування іспанського закону з причини того, що обоє членів подружжя мають останнє звичне для них спільне проживання в Іспанії. За ст. 107 Цивільного Кодексу встановлюється, що при недостатності чи відсутності національного Закону (що дорівнюється відсутності доказу і надання) право, яке буде застосовуватися, буде тим, що відноситься до їхнього звичного місця спільного проживання, у цьому випадку, це є Льйорет де Мар і, таким чином, це є Каталонське право, підтримане іспанським правом.

В зв»язку з наведеним, в даному випадку маються усі підстави для визнання і виконання рішення іспанського суду на території України, оскільки перелічені у ст. 20 Конвенції вимоги дотримані.

Крім того, згідно ч.І ст. 60 Закону України від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином.

Оскільки останнім спільним місцем проживання подружжя ОСОБА_1 була Іспанія і ОСОБА_2 продовжує проживати на території Іспанії, то за таких обставин вірно була визначена юрисдикція іспанського суду та правомірно постановлене рішення, яке підлягає виконанню на території України.

З огляду на вказане судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що умови Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписаної 23.11.2007 року в Гаазі, яка ратифікована Україною 11.01.2013 року і набрала чинності для України 01.11.2013 року повністю дотримані.

Тому відсутні підстави, передбачені ст. 22 Конвенції, ст. 396 ЦПК України для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду .

За таких обставин всі доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції. Судова колегія знаходить, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, що відповідно до п.1 ст. 312 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення ухвали без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 2 ст. 307, п.1 ч.1 ст.312, ст. 313, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: