УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Мукачево Справа №303/3706/16-ц

6/303/207/16

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево подання заступника начальника Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1О звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України, до виконання зобовязань за судовим рішенням.

Необхідність задоволення подання обґрунтовується тим, що в РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області на виконанні перебуває зведене провадження ВП № 49228126 та ВП №49964066 щодо виконання виконавчих листів Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.12.2011 року та від 29.10.2014 по справах №2-2541/11 та №303/4179/14-ц. У звязку з безпідставним невиконанням боржником судових рішень, виникла необхідність у тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за кордон.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, оскільки заявив клопотання про розгляд подання без його участі (а.с. 27).

Дослідивши матеріали подання суд приходить до наступного висновку.

На примусовому виконанні у РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області знаходяться виконавчі листи видані 27.12.2011 року та 29.10.2014 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області у справах №2-2541/11 та №303/4179/14-ц (а.с. 4, 9).

04 листопада 2015 року та 28 січня 2016 року державними виконавцями винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання даних виконавчих документів (а.с. 6, 10).

У поданні містяться посилання на те, що органом державної виконавчої служби вжито ряд заходів, спрямованих на примусове виконання вищевказаного судового рішення (постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.11.2015 та 28.01.2016, а.с. 7, 11), однак вказані заходи не забезпечили виконання боржником судових рішень.

По відношення до вказаних фактичних обставин справи суд приймає до уваги наступне.

В ст. 13 Загальної декларації прав людини зазначено, що кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.73 №2148-VIII встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути обєктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав та свобод інших осіб і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Частиною першою статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою ст. 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Системний аналіз наведених вище норм міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що застосування судом обмеження права у вигляді виїзду фізичної особи за кордон має відбуватись з урахуванням його природи як конституційного права громадянина, яке встановлюється ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного кодексу України та низкою міжнародних угод, які є частиною національного законодавства України, зокрема Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (статті 5, 8, 18 Конвенції).

Враховуючи правову природу права особи на вільне пересування як одного із основоположних прав людини і громадянина та переважно майновий характер цивільних спорів, можна дійти висновку про обмеження права на виїзд за кордон у порядку цивільного судочинства як виняткового заходу.

Статтею 377-1 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Поряд з цим, підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачено приписами Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» .

Статтею 6 (п. 5) названого Закону передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Аналіз вищевказаних приписів свідчить про те, що обовязковою умовою для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України є ухилення його від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

При цьому, під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Виходячи з матеріалів подання та з урахуванням вищевказаних законодавчих положень, суд дійшов висновку, що факт свідомого ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього судовими рішеннями, залишився доказово непідтвердженим.

Так, у поданні заступника начальника Мукачівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області не наведено жодного обґрунтування щодо конкретних дій боржника, спрямованих на свідоме ухилення від виконання судових рішень.

За таких обставин справи та з урахуванням гарантованого конституційними нормами права особи на вільне пересування, у задоволенні подання слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 10, 209 210, 377-1 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні подання заступника начальника Мукачівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відмовити.

2. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость