____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/483/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27.10.2015 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який під час розгляду справи неодноразово уточнював та згідно з останньою редакцією просить суд: стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в сумі 357840 гривень; суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 174263 гривні; суму трьох відсотків річних в сумі 18196 гривень, що у загальному розмірі становить 550299 гривень, та витрати по сплаті судового збору.

Позивач в позові в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_1 було надано ОСОБА_2 позику - грошові кошти в розмірі: 5 тисяч, 3 тисячі та 6 тисяч доларів США, а всього 14 тисяч доларів США, які були отримані відповідачем. У підтвердження передання вказаних грошових коштів відповідачем були складені та підписані розписки від 18.08.2013 року, 03.12.2013 року та 27.12.2013 року. У розписках від 18.08.2013 року та 03.12.2013 року не зазначений строк повернення позики, а саме п'ять та три тисячі доларів США відповідно, і в розписці від 18.08.2013р. вказано 3% комісії, а розмір процентів за користування грошовими коштами не встановлений. В розписці від 03.12.2013 року встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати 3 проценти від суми позики за користування грошовими коштами щомісячно. Згідно розписки від 27.12.2013 року відповідач зобов'язувався повернути позивачу борг в розмірі 6 тисяч доларів США, через три місяці, тобто 28.03.2014 року без зазначення розміру і порядку сплати процентів за користування позикою. Таким чином, позивач вважає, що вказані розписки підтверджують наявність між ним та відповідачем договорів позики, які укладені з моменту передачі грошових коштів. 30.09.2015 року позивачем було надіслано відповідачу телеграму з описом вимоги від 30.09.2015 року про повернення боргу в розмірі: 14 тисяч доларів США, згідно розписок від 18.08.2013 року, 03.12.2013 року та 27.12.2013 року, а також процентів за користування позикою. Таким чином, обов'язок повернення відповідачем боргу за розписками від 18.08.2013 року та 03.12.2013 року настав 10.11.2015 року, згідно зі ст.1049 ч.1 ЦК України, а обов'язок повернення боргу по розписці від 27.12.2013 року настав 28.03.2014 року. По закінченню зазначених строків відповідач борг не повернув. Окрім цього, відповідачем не сплачувались і проценти за користування позикою. Позивач також зазначив, що оскільки законодавством не передбачено встановлення комісії між фізичними особами за договором позики, тому комісія не застосовується до виниклих правовідносин. Що стосується процентів за користування позикою по розписці від 18.08.2013 року то до виниклих правовідносин застосовується норма ст.1048 ЦК України згідно якої, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, згідно розписок від 18.08.2013 року та 27.12.2013 року розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ, а по розписці від 03.12.2013 року розрахунок процентів обчислюється в розмірі 3% від суми позики, щомісячно. 14 тисяч доларів США, згідно з курсом НБУ станом на 09.11.2016 року еквівалентно 357840 грн. Позивач також зазначив, що згідно з його розрахунком процентів за користування коштами, заборгованість складає: згідно розписки від 18.08.2013 року за період з 19.08.2013 року по 09.11.2016 року 5000x25.56 (курс НБУ, станом на 09.11.2016) =127800 грн., розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами, які були надані у якості позики згідно розписки від 18.08.2013 року складає 68644 грн.; за користування грошовими коштами згідно розписки від 03.12.2013 року за період з 04.12.2013 року по 04.11.2016 року 3000*25.56 (курс НБУ, станом на 09.11.2016)=76680 грн., 76680 х 3% = 2300; 2300 х35 міс. = 80500 грн.; за користування грошовими коштами згідно розписки від 27.12.2013 року за період з 28.12.2013 року по 09.11.2016 року 6000 х25.56 (курс НБУ, станом на 09.11.2016) = 153360 грн., розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами, які були надані у якості позики згідно розписки від 27.12.2013 року складає - 78795 грн. Позивач у позові також зазначено, що відповідач частково повернув суму процентів за користування позикою в розмірі 2100 доларів США. Таким чином, розмір процентів за користування позикою, що підлягає стягненню складає - (68644+80500+78795)=227939 грн.; 6 (2100х25.56)=174263 грн. Крім цього, позивач вважає, що несплата відповідачем суми боргу протягом встановленого строку повернення позики є простроченням виконання грошового зобов'язання. У звязку з чим: по розписці від 18.08.2013 року та 03.12.2013 року три відсотки річних складає 6134 грн.; по розписці від 27.12.2013 року три відсотки річних складає 12062 грн. Оскільки звернення позивача до відповідача про повернення йому суми боргу виявились безрезультатними, а також відповідачем не сплачено процентів за користування коштами, позивач вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, під час розгляду справи надав письмові заперечення проти задоволення позову, та посилався на те, що у розписках наданих суду позивачем не зазначено, яка саме іноземна валюта є предметом позики, а ця обставина впливає на визначення розміру боргу, підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку. Позивачем не надано жодних допустимих доказів на підтвердження того, в якій саме валюті обчислювалися і надавалася позика. Представником також зазначено, що позивач просить суд стягнути з відповідача за договором позики проценти у розмірі 3 відсотків на місяць, але позивачем не надано доказів, що сторони при укладенні зазначеного договору позики узгодили в ньому розмір процентів. Крім того представник відповідача зазначив, що вимога позивача про стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України є не обґрунтованою, оскільки облікова ставка Національного банку України стосується національної валюти України - гривні - і не пов'язана із вартістю коштів у іноземній валюті. Також представник посилався на те, що зі змісту розписок від 18.08.2013 р. та від 03.12.2013 р./відповідних договорах позики, вбачається, що сторонами не визначено строк (термін виконання зобов'язання з повернення суми позики). Позивачем до суду надано було копію телеграми від 30.09.2015 року з вимогою до відповідача про виконання обовязку з повернення сум позики та копію повідомлення про неможливість її вручення адресату, тому представник вважає, що оскільки відповідач не отримав відповідну вимогу, на момент предявлення позову у відповідача відсутній обовязок повернення сум позики за договорами позики.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін по справі, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, 18 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали розписку, згідно якої ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 5000 доларів (а.с.8).

27 грудня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали розписку, згідно якої ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 6000 доларів на три місяця, та зобовязується повернути в обумовлені строки (а.с.8).

03 грудня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали розписку, згідно якої ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 3000 у.о. під три відсотки на місць (а.с.9).

До суду надано копію телеграми від 09.10.2015 року, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 направив повідомлення ОСОБА_2 за адресою його реєстрації: м. Одеса, вул. Петрашевського, 52-А, з вимогою про повернення боргу за розписками від 18.08.2013 року, 27.12.2013 року, 03.12.2013 року, однак телеграма не отримана, у звязку з тим, що ОСОБА_2 відмовився її прийняти (а.с.10).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно пояснень позивача, свої зобовязання він виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачеві гроші у розмірах вказаних в розписках від 18.08.2013 року, 27.12.2013 року, 03.12.2013 року, а відповідач зобовязався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання в повному обсязі не виконав, гроші не повернув.

В судовому засіданні було встановлено, що у 2014 році відповідачем було передано позивачеві грошові кошти в різних грошових одиницях, що у загальній сумі дорівнює 2100 доларів США, що було визнано сторонами по справі.

Наявність у позивача оригіналів розписок свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

Суд приймає надані до суду розписки в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобовязання, так як відповідач даний факт жодним чином не спростував.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому суд виходить з того, що нарахування двох різновидів процентів (за користування грошовими коштами у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, та 3% річних) здійснюється кумулятивно шляхом складання процентів за користування сумою позики та процентів від простроченої суми.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховуються від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Саме така правова позиція щодо нарахування відсотків викладена Верховним судом України в ухвалах від 02.09.2009р. від 10.02.2010р. та інших.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що боргові документи (розписки) перебувають у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обовязку.

Враховуючи вищевикладене, стосовно вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за розпискою від 03.12.2013 року, трьох відсотків на місць, та трьох відсотків річних від простроченої суми, суд встановив, що у розписці сторонами було зазначено, що відповідач отримав в борг від позивача 3000 у.о.

Сторонами по справі не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що правочин 03.12.2013 року був вчинений в іноземній валюті саме в доларах США.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за розпискою від 03.12.2013 року в сумі 76680 (3000*25,56=76680) гривень, процентів за розпискою за період з 04.12.2013 року по 04.11.2016 року в сумі 80500 гривень, трьох відсотків річних за період з 10.11.2015 року по 10.11.2016 року є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Курс НБУ станом на 09.11.2016 року становить 25,56 гривень за 1 долар США.

Щодо вимог позивача про стягнення коштів за розписками від 27.12.2013 року та 18.08.2013 року суд зазначає наступне.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що дійсно ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 за розпискою від 27.12.2013 року грошові кошти в сумі 6000 доларів США, строком на три місяця, тобто до 27.03.2014 року включно, які в обумовлений термін не повернув, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги ОСОБА_1в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 27.12.2013 року в сумі 153360 (6000*25,56=153360) гривень 00 копійок, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України, судом перевірена правильність їх нарахування та вимоги про стягнення з ОСОБА_2 цих коштів також задовольняються судом позивачу присуджуються грошові кошти - три відсотки річних за прострочені зобовязання за договором позики від 27.12.2013 року станом на 09.11.2016 року згідно наданого позивачем розрахунку у національній валюті України, за період з 28.03.2014 року по 09.11.2016 року у розмірі 12062 гривні 00 копійок.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що дійсно ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 за розпискою від 18.08.2013 року грошові кошти в сумі 5000 доларів США, без зазначення строку повернення, а тому строком повернення грошових коштів є дата звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, а саме 09.10.2015, тобто кінцевою датою повернення грошових коштів, відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, є 09.11.2015 року включно.

Суд не приймає посилання представника відповідача стосовно того, що: «неможливо приймати до уваги дату надіслання позивачем телеграми з вимогою про повернення грошових коштів до відповідача, як момент виникнення зобовязань за розпискою від 18.08.2013 року, тому, що вона не була отримана відповідачем», оскільки як вже було зазначено, у телеграмі вказано, що саме ОСОБА_2 відмовився від її прийняття, що є право сторони, однак не позбавляє його обовязків, як закріплені чинним законодавством України.

Тому суд дійшов висновку, що відповідач в належний строк, а саме до 09.11.2015 року включно не повернув позивачеві грошові кошти за розпискою від 18.08.2013 року, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, тому позовні вимоги ОСОБА_1в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 18.08.2013 року в сумі 127800 (5000*25,56=127800) гривень 00 копійок, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України, судом перевірена правильність їх нарахування та вимоги про стягнення з ОСОБА_2 цих коштів також задовольняються судом позивачу присуджуються грошові кошти - три відсотки річних за прострочені зобовязання за договором позики від 18 серпня 2013 року станом на 09.11.2016 року згідно наданого позивачем розрахунку у національній валюті України, за період з 10.11.2015 року по 09.11.2016 року у розмірі 3844 гривні 50 копійок.

Як вже зазначалось судом, нарахування двох різновидів процентів (за користування грошовими коштами у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, та 3% річних) здійснюється кумулятивно шляхом складання процентів за користування сумою позики та процентів від простроченої суми. Три проценти річних від суми простроченої позики нараховуються від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків за користування грошовими коштами наданими за розписками від 18.08.2013 року та 27.12.2013 року у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом перевірено правильність, наданого позивачем, розрахунку суми відсотків за користування грошовими коштами наданими за розписками від 18.08.2013 року та 27.12.2013 року у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, та встановлено, що сума відсотків за користування грошовими коштами у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України: за розпискою від 18.08.2013 року за період з 19.08.2013 року по 09.11.2016 року складає 68644 гривні, та за розпискою від 27.12.2013 року за період з 28.12.2013 року по 09.11.2016 року складає 78795 гривень, що у загальному розмірі складає 147439 гривень.

Судом також вже було встановлено, що відповідачем було повернуто позивачеві грошові кошти в різних грошових одиницях, що у загальній сумі дорівнює 2100 доларів США, що було визнано сторонами по справі. Як було визнано позивачем по справі, ці кошти були повернуті в рахунок процентів нарахованих на кошти надані відповідачеві за розписками.

Суд не приймає заперечення відповідача стосовно того, що ці кошти не можливо приймати як доказ сплати лише процентів, тому, що сплачувались за всіма зобовязаннями, як сплати основного боргу та відсотків, оскільки представником відповідача на підтвердження цього не наданого жодного доказу.

У звязку з чим, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума процентів за користування грошовими коштами у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України за договорами позики від 18 серпня 2013 року та 27 грудня 2013 року, з урахуванням повернутої суми коштів відповідачем, а саме 53676 (2000*25,56=53676), станом на 09 листопада 2016 року в сумі 93763 гривні 00 копійок (147439,00-53676,00=93763).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 3908 гривень 29 копійок.

Вимога позивача про стягнення з відповідача витрат за надіслання 09.10.2015 року ОСОБА_2 телеграми з вимогою про поверенння грошових коштів в сумі 78 гривень задоволенню не підлягає, оскільки у відповідності до ч.3 ст.79 ЦПК України, не відносяться до витрат, повязаних з розглядом судової справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 60, 61, 88, 212- 215, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, грошові кошти за договором позики від 27 грудня 2013 року в сумі 153360 (сто пятдесят три тисячі триста шістдесят) гривень 00 (нуль) копійок, суму трьох відсотків річних за прострочені зобовязання за договором позики від 27 грудня 2013 року станом на 09.11.2016 року в сумі 12062 (дванадцять тисяч шістдесят дві) гривні 00 (нуль) копійок, грошові кошти за договором позики від 18 серпня 2013 року в сумі 127800 (сто двадцять сім тисяч вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок, суму трьох відсотків річних за прострочені зобовязання за договором позики від 18 серпня 2013 року станом на 09.11.2016 року в сумі 3844 (три тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 50 (пятдесят) копійок, суму процентів від суми за договорами позики від 18 серпня 2013 року та 27 грудня 2013 року станом на 09 листопада 2016 року в сумі 93763 (девяносто три тисячі сімсот шістдесят три) гривні 00 копійок, що у загальному розмірі складає 390829 (триста девяносто тисяч вісімсот двадцять девять) гривень 50 (пятдесят) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3908 (три тисячі девятсот вісім) гривень 29 (двадцять девять) копійок.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які не приймали участь під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий Калініченко Л. В.