АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Вербової І.М.

при секретарі - Горбачовій І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення штрафних санкцій за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом у якому просив зобов'язати ПАТ «Державний ощадний банк України» виконати платіжні доручення щодо переказу коштів з його рахунку та стягнути за порушення строків виконання доручення пеню в розмірі 5 214,06 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 06.10.2015 року між сторонами було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу. 27 жовтня 2015 року позивачем було здійснено поповнення карткового рахунку на суму 3 400 доларів США. Відповідні кошти він зобов'язаний був перерахувати на рахунок компанії ELECSTER OYJ, Akaa, FINLAND в якості компенсації за договором № 020715 від 03.07.2015 року. 01.02.2016 року позивач звернувся до відділення ТВБВ № 10026/0126 ПАТ «Державний ощадний банк України» із платіжним доручення на переказ 500 доларів США компанії ELECSTER OYJ. Аналогічні доручення були подані також 02 та 03 лютого 2016 року в платіжному дорученні було вказано підставу договір № 020715 від 03.07.2015р. Проте, в період з 01 по 11 лютого 2016 року жодне з поданих платіжних доручень не було виконано. 05 лютого 2016 року в усній формі працівник відділення банку пояснив, що валютний відділ не дозволив проводити таку операцію. Загалом в період з 01 по 12 лютого 2016 року було подано чотири платіжних доручення на загальну суму 2000 доларів США і жодне не було оброблене. Позивач вважає, що відповідач не вправі був відмовляти йому у здійснення переказу. Загальна сума переказу згідно платіжних доручень становить 2000 доларів США, що еквівалентна 52 140 грн. 66 коп. (курс 1 долара США по відношенню до 1 грн. станом на 28.03.2016 року становить 25,07 грн). Від дати подання останнього платіжного доручення минуло 45 днів, а тому враховуючи максимальний розмір відповідальності у вигляді 10 відсотків, позивач вважає, що ПАТ «Державний ощадний банк України» повинен сплатити йому пеню в розмірі 200 доларів США, або 5 214 грн.06 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, апелянт, вказує зокрема, що судом першої інстанції не доведено те, що ним здійснюється підприємницька діяльність під час проведення переказів.

У судовому засіданні представник відповідача ь- Шевченко Т.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що06.10.2015 року між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку НОМЕР_1 в доларах США на умовах тарифного пакету «Економний».

Відповідно до виписки по картковому рахунку 27.10.2015 року позивачем здійснено поповнення карткового рахунку на суму 3 400 доларів США.

Як вбачається із платіжних доручень від 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року призначення платежу значиться, як контракт № 03715 виплата кредитору, а від 12.02.2016 року - виплата компенсації.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції є правильними з огляду на наступне.

Валютний контроль - це система контролю уряду за обміном іноземної валюти в країні, тобто регулювання обсягу готівки в іноземній валюті та її обмінного курсу на інші валюти. Валютному контролю в Україні підлягають валютні операції за участю резидентів і нерезидентів, а також зобов'язання про декларування валютних цінностей та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України.

Метою валютного контролю є забезпечення додержання валютного законодавства під час здійснення валютних операцій. Для досягнення мети валютного контролю органи валютного контролю в межах своєї компетенції визначають відповідність здійснення валютних операцій чинному законодавству і наявність необхідних для них ліцензій та дозволів; перевіряють виконання резидентами зобов'язань в іноземній валюті перед державою, а також зобов'язань про продаж іноземної валюти на внутрішньому ринку України; обґрунтованість платежів в іноземній валюті; перевіряють повноту й об'єктивність обліку та звітності з валютних операцій, а також з операцій нерезидентів у валюті України.

Відповідно до ч.1 ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно п.1.1 « Правил здійснення за межі України та в Україні переказів фізичних осіб за поточними валютними неторговельними операціями та їх виплати в Україні» затверджених постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2007 року № 496 зазначено, що ці правила регулюють перекази за поточними валютними неторговельними операціями, що здійснюються за дорученням і на користь фізичних осіб, а саме: порядок здійснення уповноваженими банками, небанківськими фінансовими установами та національним оператором поштового зв'язку (далі - банки) переказів за дорученням фізичних осіб - резидентів і нерезидентів (далі - перекази) за межі України та в межах України; порядок виплати банками переказів із-за кордону та в межах України фізичним особам - резидентам і нерезидентам.

Правила не поширюються на перекази, що пов'язані з підприємницькою та інвестиційною діяльністю фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.2 вищевказаних правил - до переказів фізичних осіб за поточними валютними неторговельними операціями належать такі:

а) на оплату витрат іноземним судовим, слідчим, нотаріальним та іншим повноважним органам (у тому числі сплата податків, зборів інших обов'язкових платежів), витрат іноземних адвокатів у разі порушення справ за кордоном, у яких позивачем або відповідачем є фізична особа; б) на оплату витрат на лікування в медичних закладах іншої держави, а також на оплату витрат на транспортування хворих; в) на оплату витрат на навчання і стажування в навчальних закладах іншої держави, витрат на проведення тестів, іспитів тощо; г) на оплату участі в міжнародних симпозіумах, семінарах, конференціях, конгресах, виставках, ярмарках, культурних і спортивних заходах, а також інших міжнародних зустрічах, що відбуваються на територіях іноземних країн;

ґ) на оплату витрат на придбання літератури та передплатних видань, що видаються за кордоном;

д) на оплату зборів (мита) за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності, включаючи оплату послуг, які надаються патентними відомствами інших країн, і послуг патентних повірених за кордоном; е) на оплату витрат, пов'язаних зі смертю громадян за кордоном (транспортні витрати і витрати на поховання); є) на оплату послуг за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя, укладеними з нерезидентами, за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України (далі - Національний банк), отриманої в порядку, визначеному Національним банком; ж) на оплату продукції, робіт, послуг, прав інтелектуальної власності, що набуваються в нерезидентів за кордоном для власного споживання; з) на оплату вступних, членських внесків до міжнародних організацій; и) платежі у зв'язку з прийняттям спадщини; і) у разі виїзду за кордон на постійне місце проживання; ї) з оплати праці, стипендій, пенсій, аліментів, державної допомоги, матеріальної допомоги, допомоги родичів, благодійної та гуманітарної допомоги, виплат і компенсацій, уключаючи виплати з відшкодування шкоди, заподіяної робітникам унаслідок каліцтва, професійного захворювання або іншого ушкодження здоров'я, що пов'язані з виконанням ними трудових обов'язків, жертвам політичних репресій, жертвам нацистських переслідувань, членам їх родин і спадкоємцям, відшкодування за страховими випадками, премій, призів, успадкованих коштів, коштів за договорами дарування, коштів, заощаджених на рахунках, і прибутків за ними; й) з оплати авторських гонорарів, премій, призів та інших виплат за використання об'єктів права інтелектуальної власності фізичних осіб; к) на підставі вироків, рішень, ухвал і постанов судових, слідчих та інших правоохоронних органів.

Також відповідно до 5.3 договору клієнт запевняє банк, що із змістом інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003р. ознайомлений та розуміє, що вимоги цієї інструкції для нього обов'язкові. Клієнт також підтверджує, йому відомо про те, що рахунок забороняється використовувати для проведення операцій, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов вірних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що ОСОБА_1 здійснюється підприємницька діяльність під час проведення переказів є безпідставними, оскільки банком позивачу роз'яснено вимоги Постанови Правління Національного банку України від 12.11.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», а саме, що забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб для проведення операцій, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Окрім цього, згідно з вимогами п.1.1 «правил здійснення за межі України переказів фізичних осіб за поточними валютними неторговельними операціями та їх виплати в України», затверджених постановою Правління Національного банку України від 29.12.2007р. № 496 зазначено, що правила регулюють перекази за поточними валютними неторгівельними операціями, що здійснюються за дорученням і на користь фізичних осіб, а саме: порядок здійснення уповноваженими банками, небанківськими фінансовими установами та національним оператором поштового зв'язку (далі - банки) переказів за дорученням фізичних осіб - резидентів і нерезидентів (далі - перекази) за межі України та в межах України. Пунктом 1.2. даної інструкції, визначено перелік неторгівельних операцій за поточними валютними рахунками, що можуть здійснювати фізичні особи.

Із платіжних доручень від 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року призначення платежу значиться, як контракт № 03715 виплата кредитору, а від 12.02.2016 року -виплата компенсації, а відтак - зазначені платіжні доручення не є неторгівельною операцією та не відповідають вимогам п. 1.2. «Правил здійснення за межі України переказів фізичних осіб за поточними валютними неторговельними операціями та їх виплати в Україні» № 496 від 29.12.2007 року, а також суперечать п. 7.7 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» № 492 від 12 .11.2003 року та умовам договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки).

Таким чином вимоги позивача до банку щодо виконання пред'явлених платіжних доручень з переказу грошових коштів за межі України не ґрунтується на вищезазначених нормах матеріального права, оскільки платіжні доручення від 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року не є неторгівельними операціями, а відтак - позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем його прав як фізичної особи на здійснення грошових переказів за межі України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді