Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк» публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів, зняття арешту з майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року, ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 серпня 2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», був укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав кошти в іноземній валюті, а саме 100 тис. дол. США, на строк до 01 серпня 2018 року. 08 липня 2009 року був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору від 01 серпня 2008 року, а 07 грудня 2009 року - додаткова угода № 2 до цього кредитного договору, згідно з якою абзац перший підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору від 01 серпня 2008 року викладено в новій редакції.

На забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_7 був укладений договір поруки від 01 серпня 2008 року. Крім цього, на забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_8 були укладені іпотечні договори від 01 серпня 2008 року.

У подальшому, між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, згідно з яким новим кредитором за спірним кредитним договором та за договорами, укладеними в забезпечення виконання основного зобов'язання, став ПАТ «Дельта Банк», який за договором купівлі-продажу від 15 червня 2012 року відступив право вимоги новому кредитору ПАТ «Альфа-Банк».

Посилаючись на те, що ПАТ «Сведбанк» не мав права видавати йому кредит в іноземній валюті (доларах США), оскільки на час його видачі не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, а також на те, що кредитний договір із додатковою угодою до нього є не справедливими, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» банком не повідомлено його про всі умови кредитування, позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір від 01 серпня 2008 року, додаткові угоди до договору, договір поруки від 01 серпня 2008 року, іпотечні договори від 01 серпня 2008 року, договори купівлі-продажу права вимоги за цими угодами та зняти заборону відчуження іпотечного майна.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів, зняття арешту з майна відмовлено.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року та ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 267 грн 96 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», був укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав кошти в іноземній валюті, а саме 100 тис. дол. США, на строк до 01 серпня 2018 року. 08 липня 2009 року був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору від 01 серпня 2008 року, а 07 грудня 2009 року - додаткова угода № 2 до цього кредитного договору, згідно з якою абзац перший підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору від 01 серпня 2008 року викладено в новій редакції.

На забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 01 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк»,правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_7 був укладений договір поруки №1602/0808/88-021-Р-1.

На забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_8 01 серпня 2008 року були укладені іпотечні договори №1602/0808/88-021-Z-1 ,№1602/0808/88-021-Z-2.

Також установлено, що у подальшому між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, згідно з яким новим кредитором за спірним кредитним договором та за договорами, укладеними в забезпечення виконання основного зобов'язання, став ПАТ «Дельта Банк», який за договором купівлі-продажу від 15 червня 2012 року відступив право вимоги новому кредитору ПАТ «Альфа-Банк».

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судами установлено, що зміст спірного кредитного договору не суперечить чинному законодавству. Договір укладений особами з необхідним обсягом цивільної дієздатності, при вільному волевиявленні, у передбаченій законом формі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позичальника взяти кредит в іноземній валюті та на умовах, які викладені у договорі кредиту та додаткових угодах до нього, такі договори укладені за результатами домовленості його сторін за наслідками належного ознайомлення з умовами договору. На час видачі кредиту ПАТ «Сведбанк» на підставі необхідної банківської ліцензії мав право на проведення операцій в іноземній валюті, як і відповідачі ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа Банк». Судами також установлено, що позивач не довів тієї обставини, що він помилявся щодо істотних умов спірного кредитного договору і що банк при укладенні кредитного договору замовчував інформацію, яка є істотною.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки ухвалюючи основне рішення, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним в цілому кредитного договору від 01 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та банком, а також додаткових угод до нього, ураховуючи вимоги, про які йдеться в заяві про ухвалення додаткового рішення, відсутні підстави для подальшого ухвалення додаткового рішення.

Із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Однак, постановляючи оскаржену ухвалу від21 січня 2016 року, апеляційний суд Полтавської області вважав за можливе стягнути на користь держави з ОСОБА_6 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 267 грн 96 коп., який не було сплачено останнім при поданні апеляційної скарги.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції не відповідає положенням закону та матеріалам справи.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 обґрунтовував свої вимоги зокрема тим, що в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» банком не повідомлено його про всі істотні умови кредитування, у зв'язку із чим, позивач просив визнати недійсним спірний кредитний договір, додаткові угоди до нього та укладені на забезпечення відповідних кредитних зобов'язань договори забезпечення.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином установлено, що з урахуванням заявлених ОСОБА_6 підстав позову, які зокрема обґрунтовані положенням Закону України «Про захист прав споживачів», положення указаного Закону застосовуються до даних правовідносин.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Пунктом 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати», судам роз'яснено, що оскільки ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув, дійшов до передчасного висновку про відсутність пільг та стягнення судового збору з позивача у правовідносинах, що стосуються захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 341 ЦК України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Вивчивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що обставини справи судами встановлені, додаткового дослідження доказів чи встановлення інших фактичних обставин у справі не вимагається, однак при постановленні судом апеляційної інстанції оскарженої ухвали в частині стягнення з ОСОБА_6 судового збору за подання апеляційної скарги не застосовано указане положення Закону України «Про захист прав споживачів», яке підлягало застосуванню, тому відповідно до ст. 341 ЦПК України ухвала апеляційного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_6 судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 341, 344, 346 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_6 судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року, ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик