РІШЕННЯ

Іменем України

17.06.2016 року Франківський районний суд м.Львова

в складі: Головуючого-судді Лозинського Б.М.

за участі секретаря судових засідань- Попика А.Б.

за участі представника позивача- ОСОБА_9

представника відповідача- ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості і визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності, суд,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 30000 грн., а у доповненнях до позову, з урахуванням зустрічної позовної заяви - про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку набувальної давності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у квітні 2012 року на підставі усної домовленості позичив відповідачці 30000 грн., які остання зобов'язувалась повернути на протязі 2-х років. Відповідачка визнає факт боргу, однак покликається на відсутність коштів. Після того, як відповідачка подала до суду зустрічний позов щодо визнання за нею права власності на квартиру його дядька, збільшив свої позовні вимоги щодо визнання за ним права власності на квартиру померлого ОСОБА_4 у порядку набувальної давності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що останній був братом матері - ОСОБА_5 і проживав та був прописаний у квартирі АДРЕСА_1 з 1974 року. З 2010 року у цій квартирі разом з братом почала проживати і була зареєстрована 22.10.2010 р. його мати. ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_4 помер. Він разом з батьком і мамою почали проживати у вказаній квартирі з 2011 року і проживає по даний час. ІНФОРМАЦІЯ_3 р. мати - ОСОБА_5 померла. Вважає, що оскільки його дядько ОСОБА_4 - з 1974 року, мати - ОСОБА_5 - з 2010 р. та він - з 2011 року безперервно проживали та відкрито володіли вказаною квартирою, то він має законні підстави для визнання за ним права власності на зазначену квартиру у порядку набувальної давності. Зустрічний позов ОСОБА_2 заперечує, оскільки остання проживала з дядьком тільки три останні роки до його смерті. Просить позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 2007 року проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 у його вищевказаній квартирі. У 2010 р. ОСОБА_4 помер, а вона за домовленістю із сестрою останнього - ОСОБА_5 продовжувала проживати у даній квартирі. З 2011 р. у квартирі стали проживати також відповідачі. У 2012 році за домовленістю з ОСОБА_1 одержала від нього 30000 грн. для того, щоб купити собі якесь житло і з`їхати з вказаної квартири. Оскільки за таку суму коштів не змогла знайти житло, то гроші повернула ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_5 у 2016 р. відносини з відповідачами за зустрічним позовом зіпсувались, вона змушена була переїхати до іншого місця проживання. Вважає, що оскільки тривалий час проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_4, то має право на успадкування його квартири. Просить зустрічний позов задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав аналогічні пояснення, просить первісний позов задовольнити, а у зустрічному позові відмовити.

Представник відповідачки та позивачки за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов заперечив та підтримав зустрічні позовні вимоги, давши аналогічні пояснення, просить у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв'язку з цим суд вважає, що слід проводити розгляд справи за відсутності вказаної особи.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 проживав та був прописаний (зареєстрований) у квартирі АДРЕСА_1 з 17.01.1974 року.

З 22.10.2010 року у квартирі проживала та була зареєстрована ОСОБА_5

Згідно акту ЛКП «Цитадель-центр» від 03.03.2016 р. у квартирі АДРЕСА_1, основним квартиронаймачем якої з 22.10.2010 р. була ОСОБА_5, фактично проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відповідно до копій свідоцтв про народження батьками і ОСОБА_5 і ОСОБА_4 були одні батьки - мати ОСОБА_4 маорія Олександрівна та батько - ОСОБА_7.

З копії свідоцтва про народження убачається, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Відповідно до копій свідоцтв про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р., а ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З положень ч.1 ст.1046 ЦК України убачається. що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст. ст. 328-345 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якою цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Для набуття права власності на нерухоме майно строку набувальної давності недостатньо. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно та майно, власник якого невідомий.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд враховує добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Отже, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту наведеної норми закону. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом не надав суду переконливих доказів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення коштів за договором позики. Відповідачка за цим позовом хоча і визнає факт одержання коштів. однак стверджує про їх повернення у той же спосіб у який їх отримала. За таких обставин суд вважає, що у цій частині позовних вимог за первісним позовом слід відмовити за недоведеністю стороною своїх вимог.

Суд вважає безпідставними вимоги викладені у зустрічному позові, оскільки сама позивачка за цим позовом визнає факт проживання у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 у період з 2007 року до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 р. тобто протягом 3-х років. Закон визнає спадкоємцями четвертої черги тільки осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. За наведених обставин суд приходить до переконання, що зустрічний позов не ґрунтується на вимогах закону, а тому у його задоволенні слід відмовити за безпідставністю.

Судом також встановлено, що позивач володіє і користується квартирою з 2011 року, до цього квартирою володів і користувався брат його матері ОСОБА_4, який у встановленому законом порядку був прописаний (зареєстрований) у вказаній квартирі ще з 1974 року. Таким чином ОСОБА_4, а згодом його сестра - ОСОБА_5 та племінник - ОСОБА_1 у законний спосіб заволоділи спірною квартирою та відкрито проживали (проживають) в ній з 1974 року по даний час. За наведених обставин та у відповідності до вищенаведених правових норм суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання за ним права власності на квартиру у порядку набувальної давності обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 181, 182, 344, 397, 1047,1049,1264 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд,-

в и р і ш и в:

первісний позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1051 грн. 21 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова: Лозинський Б.М.