Справа № 153/308/16-ц Провадження № 22-ц/772/3417/2016Головуючий в суді першої інстанції Головін В. А.
Категорія 48Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання об'єктом спільної сумісної власності, поділ майна й визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання об'єктом спільної сумісної власності, поділ майна й визнання права власності.

Посилається на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 21.01.2007 року, який рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 27.09.2011 року було розірвано.

Однак, з моменту офіційного розірвання шлюбу, тобто з 27.09.2011 року і до середини квітня 2013 року вони продовжували проживати разом однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Під час спільного проживання після розірвання шлюбу, між ними, як між чоловіком та дружиною, як і раніше була наявність усталених стосунків із взаємними правами та обов'язками, що притаманні подружжю, зокрема - ведення спільного побуту, наявність спільного бюджету, проводили поточні ремонти, ходили в гості, відпочивали, піклувались про побудову сімейних відносин.

За час спільного проживання під час шлюбу в листопаді 2009 року ними разом за спільні кошти придбано вантажний автомобіль «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Проте, добровільно здійснити поділ автомобіля відповідач не бажає, хоча вони домовились з відповідачем про те, що він буде користуватися автомобілем біля одного року, заробить грошей й поверне їй половину вартості автомобіля пізніше.

В липні 2014 року позивач запропонувала відповідачеві, щоб той повернув їй 50% вартості автомобіля, на що той повідомив, що грошей у нього немає і також відмовився надавати їй автомобіль в користування.

Таким чином, позивач просила ухвалити рішення, яким встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її та відповідача ОСОБА_3 з 27 вересня 2011 року до середини квітня 2013 року, визнати автомобіль марки «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вантажний, бортовий-С, чорного кольору, № шасі (рами) НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, об'єктом спільної сумісної власності її та відповідача, поділити дане майно, що є її та відповідача спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного автомобіля.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 27 вересня 2011 року до середини квітня 2013 року.

Визнано автомобіль марки «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вантажний, бортовий-С, чорного кольору, № шасі (рами) НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Поділено в частках по 1/2 частині кожному, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вантажний, бортовий-С, чорного кольору, № шасі (рами) НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вантажний, бортовий-С, чорного кольору, № шасі (рами) НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1943,00 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах відповідача у справі ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні даного позову. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно установив та виходив з того, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.01.2007 року по 27.09.2011 року, який було розірвано рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 27.09.2011 року.

Також судом вірно встановлено, що після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 продовжувала проживати з відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 27 вересня 2011 року до середини квітня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Під час спільного проживання після розірвання шлюбу, між ними, як між чоловіком та дружиною, як і раніше була наявність усталених стосунків із взаємними правами та обов'язками, що притаманні подружжю, зокрема - ведення спільного побуту, наявність спільного бюджету, проводили поточні ремонти, ходили в гості, відпочивали, піклувались про побудову сімейних відносин. Зазначені обставини також підтвердили допитані судом свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав позивач ОСОБА_2 не пропустила, так як відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається з копії облікової картки приватного ТЗ АВ2752ВЕ від 10.11.2009 року, за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вантажний, бортовий-С, чорного кольору, № шасі (рами) НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3.

Таким чином, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог в повному об'ємі, оскільки судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.01.2007 року по 27.09.2011 року, який було розірвано рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 27.09.2011 року. Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 27 вересня 2011 року до середини квітня 2013 року та були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, придбали спірний автомобіль.

Однак, добровільно здійснити поділ зазначеного автомобіля відповідач не бажає, хоча позивач стверджує те, що вона з відповідачем домовилась про те, що він буде користуватися автомобілем біля одного року, заробить грошей й поверне їй половину вартості автомобіля пізніше. Про порушення свого права на вказаний автомобіль позивач ОСОБА_2 дізналася лише у липні 2014 року, коли відповідач ОСОБА_3 відмовився повертати їй 50% вартості даного автомобіля та надавати даний автомобіль їй в користування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши при цьому норми процесуального права, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення даного позову.

Згідно з п. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_4, що діє від імені відповідача ОСОБА_3, вказує на те, що до 30 грудня 2013 року відповідач дійсно проживав з позивачем ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Таким чином, відповідач визнав факт його проживання після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 27 вересня 2011 року до середини квітня 2013 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача також зазначає про те, що суд першої інстанції не встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з'ясував джерело і час його придбання, оскільки 05 грудня 2013 року за спільні кошти сторін у справі була придбана квартира, загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 16 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, смт. Літин, 2-й провулок Радянський, буд. 2 а, кв. 21, яку вважає такою, що також підлягає поділу.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт стверджує про те, що на придбання спірного автомобіля у листопаді 2009 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 100 000 грн. під 5 % річних терміном на 2 роки, що підтверджується наданою ним до апеляційної скарги копією боргової розписки від 05.11.2009 року. Таким чином відповідач ОСОБА_3 вважає, що даний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки був придбаний за його власні грошові кошти.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги, оскільки судом згідно пред'явлених позовних вимог встановлено та підтверджується відповідними доказами у справі факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу сторін у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після розірвання їх шлюбу саме з 27 вересня 2011 року до середини квітня 2013 року. Таким чином, суд першої інстанції встановив весь обсяг спільно нажитого майна сторонами на цей час припинення спільного ведення господарства, джерело та час його придбання, а тому не встановлював обсяг майна, придбаного сторонами у справі після зазначеного часу. Разом з тим, це не позбавляє права сторін у справі звернутися до суду з окремим позовом про поділ іншого майна, яке вони вважають є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія судів не може взяти до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що придбаний ОСОБА_3 спірний автомобіль за позичені ним кошти, а тому він вважає його особистою приватною власністю, оскільки встановлено, що позивачу ОСОБА_2 по даний час не було нічого відомо про ці позичені кошти та розписку ОСОБА_3 про їх отримання.

Відповідно до вимог пунктів 2, 4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Крім того, судом встановлено, що даний спірний автомобіль був придбаний сторонами у справі саме в період шлюбу та на потреби їх сім'ї.

Відповідач стверджує, що позичені ним грошові кошти він використав саме для придбання даного спірного автомобіля, однак належних та допустимих доказів на підтвердження даних тверджень суду не надав.

Крім того, судом встановлено, що його дружина позивач у справі ОСОБА_2 не була присутня при укладенні такого договору позики.

Договір позики виходить за межі дрібного побутового договору, а тому відповідач повинен був отримати письмову згоду своєї дружини на укладення такого договору.

Проте, така письмова згода позивача на укладення відповідачем договору позики відсутня.

Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів того, що він є особистою приватною власністю ОСОБА_3 суду першої інстанції на час розгляду справи надано не було, тому колегія суддів переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про його поділ між сторонами виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності, за кожним на 1/2 частину вказаного автомобіля.

Розподіл судових витрат судом здійснено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ В.М. Медяний

Судді: /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: