Справа № 274/202/16-ц
пр.№ 2/0274/602/16
Рішення

Іменем України

24.06.2016 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі головуючого судді Потапової Т.М., за участю секретаря Берестюк О.В., позивача, відповідача, його представника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

Встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що 18 березня 2015 року він позичив ОСОБА_3 50000 грн., про отримання грошей відповідач власноруч склав розписку, проте в ній не було вказано строку повернення коштів, тому 13.11.2015 року позичальник склав ще одну розписку, в якій зобовязався повернути борг до кінця 2015 року. Зобовязання відповідач не виконав у зазначений строк, тому просить стягнути з нього 50000 грн. за вказаним договором позики.

В судовому засідання позивач позовні вимоги про стягнення зазначеної суми позики підтримав, суду пояснив, що в 2009 році ОСОБА_3 влаштувався до нього на роботу, в 2010 році звільнився, в 2011 році позичив в нього 25000 грн., написав розписку на цю суму, грошей не повернув. Щоб повернути борг вони домовились, що відповідач буде працювати по виготовленню взуття і по можливості повертати борг. Для цього він облаштував йому сарай і давав гроші для придбання сировини, оплату роботи швачки. Протягом півроку він періодично давав йому кошти в загальній сумі близько 50000 грн., документів про це немає. ОСОБА_3 припинив роботу, забрав сировину, піч, обіцяв взяти кредит та повернути кошти, однак цього не зробив.

Відповідач проти позову заперечив, суду пояснив, що в 2010 році позивач запропонував йому спільну роботу по виготовленню взуття, надав для цього сарай, придбав два листа шкіри та електропіч, однак з цього нічого не вийшло. В 2012 році він позичив в нього 9000 грн., які не повернув, кошти стягнуті за рішенням суду. В 2015 році ОСОБА_2 звернувся до нього з вимогою про повернення 50000 грн., які вважає вкладеними у швейний цех. Розписку про позику на вказану суму написав під психологічним тиском, оскільки позивач постійно йому телефонував, приїздив із родичами і вимагав гроші. Пізніше на його вимогу написав другу розписку. Однак, передачі грошей 50000 грн. не було, договір позики не укладався, вважає, що ця сума є процентами на позику 25000 грн..

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК України).

Відповідач заперечує факт укладення договору позики на 50000 грн. та факт передачі грошей, ствердив, що боргову розписку писав під психологічним тиском з боку позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, який укладено між ним та ОСОБА_3 18 березня 2015 року у простій письмовій формі.

На підтвердження позовних вимог надав суду дві розписки, які написані власноруч відповідачем. ОСОБА_4 розписка від 18.03.(05)2015 року про те, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 50000 грн.. Друга розписка від 13.11.2015 року про зобовязання ОСОБА_3 повернути борг ОСОБА_2 до кінця року.(а.с.6,7)

Коли написана перша розписка, у березні чи травні 2015 року, жодна сторона не памятає, в позовній заяві зазначено, що договір позики укладений 18 березня 2015 року.

Рішенням суду від 06.08.2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 присуджено 26919,03 грн. боргу за договором позики.(а.с.22-23)

Із змісту зазначеного рішення вбачається, що кошти стягнуті на підставі боргової розписки ОСОБА_3 на суму 25000 грн. від 29.07.2013 року з терміном повернення до 31.12.2013 року (а.с.25), сума стягнута з урахуванням інфляційних та 3% річних.

Позивач ствердив, що дана сума позики не має відношення до договору позики в сумі 50000 грн..

Відповідач стверджує, що крім 9000 грн., які позичив у 2012 році, ніяких грошей у позивача не брав, сума 25000 грн., яку присуджено судовим рішенням, це та сама сума з відсотками, а оскільки він ще не розрахувався з позивачем, то ця сума зросла до 50000 грн..

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 цього кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статей 58,59 ЦПК докази повинні бути належними та допустимими.

Позивач позовні вимоги не змінював. Згідно позовної заяви договір позики між сторонами укладений 18.03.2015 року. Проте, обидві сторони пояснили, що, ні 18 березня 2015 року, ні 18 травня 2015 року договір позики між ними не укладався і кошти в сумі 50000 грн. позивач відповідачеві не передавав.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.(правовий висновок ВСУ у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року)

З розписки відповідача від 18.03(05)2015 року вбачається, що він „одалживав кошти 50 тисяч гривень у ОСОБА_5, про дату позики та зобовязання повернути борг у розписці не вказано.

У розписці відповідача від 13.11.2015 року йдеться про його зобовязання повернути борг ОСОБА_5 до кінця року, проте не вбачається, який саме борг він має повернути.

З пояснень позивача та відповідача, який також підтвердив свої пояснення будучи допитаний як свідок, вбачається, що ОСОБА_4 давав ОСОБА_3 гроші на здійснення виробничої діяльності з виготовлення взуття, проте, кошти в сумі 50000 грн. за договором позики відповідачеві ним не передавалися. Позивач стверджує, що гроші давав періодично для придбання сировини, оплату праці швачці, не може згадати коли саме давав гроші і в якій сумі. На його думку, загальна сума, яку він надав ОСОБА_3 складає 50000 грн.. Відповідач цих обставин не визнав.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

З наведених вище обставин, судом встановлено, що договір позики на суму 50000 грн. між сторонами не укладався, кошти не передавалися, тому боргові розписки не є доказом укладення договору позики в розумінні положень статей 1046,1047 ЦК України.

Отже, позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайсуд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Потапова Т.М.