У х в а л а

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області

від 10 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 11 169 грн 47 коп., яка була стягнута на користь банку в судовому порядку, проте рішення в повному обсязі відповідачем до цього часу не виконано, у зв'язку із чим ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача різницю між загальною сумою заборгованості та сумою, що була стягнута на підставі судового рішення, в розмірі 11 714 грн 87 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня

2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2015 року

рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2015 рокускасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України, проте вимог про стягнення коштів на підставі цієї статті банк не заявляв.

Однак із такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 3 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних за користування кредитом.

Через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за вказаним

договором у нього перед банком виникла заборгованість, яка рішенням Московського районного суду м. Харкова від 7 липня 2010 року була стягнута з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі

11 169 грн 47 коп., з яких 6 601 грн 34 коп. - заборгованість за кредитом, 2 767 грн 94 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 792 грн 12 коп. - заборгованість із комісії за користування кредитом,

500 грн - штраф (фіксована частина) та 508 грн 07 коп. - штраф (процентна складова).

Відомостей про виконання вказаного судового рішення матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Як роз'яснено у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня

2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Отже, відсутність реального виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання

за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період із дати отримання коштів позичальником до дня повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт часткового повернення суми позики з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що часткове погашення суми наявної заборгованості відповідачем під час розгляду справи не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15, від 23 вересня

2015 року у справі № 6-1206цс15.

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, не дослідив наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, не з'ясував складових заборгованості та періоду її нарахування; з урахуванням того, що зобов'язання відповідача за кредитним договором не виконано, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначився з обсягом його відповідальності, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Отже, апеляційний суд не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, висновки суду у порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях, що свідчить про невиконання судом обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2015 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік