Номер провадження: 22-ц/785/1290/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за позовом третьої особи ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним,-

встановила:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_6 акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просило, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2581382,13 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на квартиру за Банком, виселити без надання іншого житлового приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.03.2008 року між Банком та ОСОБА_4В, був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 134000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобовязань між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № 867.

23.03.2010 року ОСОБА_4 було відчужено ОСОБА_5 предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

28.04.2010 року ОСОБА_5 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_3.

Оскільки позичальник не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, Банк просив його вимоги задовольнити.

У свою чергу 04.11.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору № 867 від 17.03.2008 року, що був укладений між ним та ООФ АКБ «Укрсоцбанк».

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що Банк звернувся до суду передчасно, оскільки йому не було надіслано передбаченої законом вимоги до спливу гарантованих 60 днів. Також зазначив, що постановою ВСУ від 17.04.2013 року по справі № 6-8цс13 встановлено недійсність договорів іпотеки майнових прав.

Ухвалою суду від 04.11.2015 року залишено без розгляду позовні вимоги Банку про виселення без надання іншого житла.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відмовлено. Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір іпотеки № 867, укладений 17.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 недійсним.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2015 року, з квартири № 69, загальною площею 67,4 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59/8, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_6 акціонерне товариство «Укрсоцбанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи договір іпотеки недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору іпотеки були порушені положення статті 5 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладання договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСоццбанк», суд першої інстанції зазначив, що враховуючи те, що позовні вимоги Банку полягають у зверненні стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, який визнаний судом недійсним, то вимоги Банку в обраному способі захисту порушених прав, не підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що 17.03.2008 року між АКБС «УкрСоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСоцбанк») та ОСОБА_4 був укладенений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 134000 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту до 16.03.2028 року (а.с.6-11, т.1).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, 17.03.2008 між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № 867, відповідно до умов якого, іпотекодавець передає іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру під № 69, загальною проектною площею 66,74 кв.м., розташовану в житловому будинку, що будується за адресою: м. Одеса, мкр. «Д» Південний, вул. Ак. Вільямса, 81 (а.с.12-14, т.1).

Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкту від 30.09.2008 року, повна адреса розташування обєкта: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59/8, відповідає назві обєкта згідно з проектом: 10-ти поверховий 3-х секційний житловий будинок № 81, мкр. «Д» Південний у м. Одесі (а.с.117, т.1).

Окрім того, 17.03.2008 року між АКБС «УкрСоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави цінних паперів (а.с.15-17, т.1).

Оскільки ОСОБА_4 не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, то станом на 01.08.2014 року заборгованість ОСОБА_4 за договором становить 198926,72 доларів США., що еквівалентно 2581392,13 грн., з яких:

-сума заборгованості за кредитом - 122756,58 доларів США., що еквівалентно 1592962,79 грн.;

-сума заборгованості за відсотками 75709,18 доларів США., що еквівалентно 98247,64 грн.;

-розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 50,88 доларів США., що еквівалентно 660,31 грн.;

-розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 410,08 доларів США., що еквівалентно 5321,40 грн..

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Також судом встановлено, що 19.02.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру № 69, яким посвідчено, що обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59/8, в цілому, дійсно належить ОСОБА_4, на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі договору № 90/81 про інвестування будівництва шляхом купівлі-продажу цільових облігацій від 03.03.2008 року, акту прийому-передачі квартири № 69 від 03.02.2009 року (а.с.61, т.1).

23.03.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с.63, т.1)

28.04.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с.67, т.1).

Тобто на даний час, власником спірної квартири є ОСОБА_3.

У статі пятій ЗУ «Про іпотеку» від 05.06.2003 року (у редакції, яка була чинною на час укладання договору іпотеки) зазначений вичерпний перелік обєктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Так, предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі були відсутні.

Закон України від 19 червня 2003 року № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у редакції, яка була чинною нас укладання спірного договору) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання ЗУ від 19 червня 2003 року № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 17.03.2008 року між Банком та ОСОБА_4.

Майнові права на обєкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із ЗУ від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до ЗУ «Про іпотеку».

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на 17.03.2008 р.), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки, що повністю узгоджується з правовою позицію, що викладена у постанові Верховного Суду України від 17.04.2013 року по справі № 6-8цс13.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання договору іпотеки № 867 від 17.03.2008 року, який був укладений між Банком та ОСОБА_4, недійсним, а тому вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.

Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Оскільки, ПАТ «УкрСоцбанк» не надано доказів на підтвердження надіслання боржнику передбаченої законом вимоги та спливу гарантованих законом 60 днів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги Банку є дещо передчасними.

Що стосується заяви представника ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності, то колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Як вбачається з п. 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених в п. 3.3.7 та п. 3.3.8 цього Договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (а.с.9, т.1).

З розрахунку вимог банку у звязку з неповерненням ОСОБА_4 кредитної заборгованості, вбачається, що останньою датою повернення грошових коштів є 17.11.2008 року (а.с.18, т.1).

А відповідно до матеріалів справи позовна заява була подана до суду лише 18.09.2014 року, тобто після спливу строку позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дослідив усі обставини по справі, надав належну оцінку доказам, та ухвалив законне, обґрунтоване, справедливе рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_9

ОСОБА_2

ОСОБА_10