УХВАЛА

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Харківська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності, вселення, зобов'язання не чинити перешкоди, виділ частки в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 21 листопада 1987 року до 12 січня 2012 року вона та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. 27 квітня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку літ. «А-1», розташованого за адресою по АДРЕСА_1. Оскільки придбаний будинок був непридатним для проживання, вони його знесли та на тому ж місці у 2004 році власними зусиллями за власні кошти побудували новий будинок лід. «Д-1» з підвалом літ. «Д-п», мансардою літ. «Д-м», балконом літ. «д-2», загальною площею 296 кв. м. Також вони збудували гараж літ. «д» з оглядовою ямою літ. «д-4», гараж «д-1», виклали замощення «І», поставили огорожу № № 1-3.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 січня 2012 року шлюб між ними було розірвано, але вони продовжували проживати разом у вказаному житловому будинку до 31 жовтня 2013 року.

Посилаючись нате, що відповідач відмовляється поділити вказане нерухоме та рухоме майно, позивачка просила суд: установити факт того, що спірний жилий будинок літ. «А-1» жилою площею 17,2 кв. м з надвірними будівлями: сараєм літ. «Б», льохом літ. «В», убиральнею літ. «Г», огорожею № 1-2, розташований по АДРЕСА_1 який був придбаний відповідно до договору купівлі-продажу від 27 квітня 1999 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, належить на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_4, як майно, набуте подружжям за час шлюбу, припинити право власності їй та ОСОБА_4 на вказаний жилий будинок, у зв'язку із його знищенням.

У порядку поділу спільного майна подружжя - визнати за нею право власності на майно: Ѕ частини автомобіля «Mercedes-Benz Vito, державний номерний знак НОМЕР_1; Ѕ частини автомобіля ВАЗ 21110, державний номерний знак НОМЕР_2, та предмети домашнього вжитку, на іншу Ѕ частину цього майна визнати право власності за ОСОБА_4

Визнати за нею та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини за кожним на будівельні матеріали і конструктивні елементи самовільно збудованого жилого будинку АДРЕСА_1 жилого будинку

літ. «Д-Г», який складається із приміщень № № 1-15, з підвалом літ. «Д-п» та мансардою літ. «Д-м», загальною площею 296 кв. м, балкон літ. «д-2», гараж

літ. «д» з оглядовою ямою літ. «д-4», гараж літ. «д-1», замощення «І», огорожу

№ № 1-3;

Встановити факт її проживання у жилому будинку АДРЕСА_1 з 2004 року, вселити її до зазначеного жилого будинку та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні її частиною у вказаному жилому будинку та ухвалити рішення про поділ в натурі жилого будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, припинивши право спільної сумісної власності на будинок, поділити жилий будинок по Ѕ частинні в натурі, визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею

1 018 кв. м.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

Знято заборону ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження у будь-який спосіб (в тому числі, шляхом продажу, дарування, міни) жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 27 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Підлісною І.В. за реєстровим номером 2-156 та зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24 травня 1999 року за реєстраційним № 2000 - до часу введення будинку до експлуатації у зв'язку з його перебудовою.

Знято арешт з автомобілів, власником яких є ОСОБА_4: «Mercedes-Benz Vito 110D (1998)», державний номерний знак НОМЕР_1; ВАЗ 21110 (2002), державний номерний знак НОМЕР_2.

Знято заборону ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії стосовно вказаних автомобілів, як то продаж, міна, передача в оренду, заставу.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року рішення районного суду змінено - скасовано в частині відмови у позові

ОСОБА_3 та у хвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частині за кожним на автомобіль «Mercedes-Benz Vito 110D (1998)», державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частині за кожним на автомобіль ВАЗ 21110 (2002), державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_4 право власності по Ѕ частині за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі самовільного будівництва жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1

Скасовано рішення в частині скасування заходів забезпечення позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та в частині скасування арешту, накладеного на будинок.

В іншій частині позовних вимог рішення суду не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання за

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 суд першої інстанції послався на норми права, які регулюють порядок визнання права власності на самочинне будівництво і не зробив свого висновку по заявлених вимогах про визнання права власності на будівельні матеріали, використані під час такого будівництва.

Скасовуючи рішення районного суду в частині позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали та частково задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за сторонами у порядку поділу спільного майна подружжя права власності по Ѕ частини за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використанні під час будівництва спірного житлового будинку, апеляційний суд виходив із того, що вказаний жилий будинок з надвірним спорудами самовільно будувався сторонами за час шлюбу (ст. ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України), і до завершення його будівництва, сторони вважаються власниками матеріалів та обладнання, які використанні в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом установлено, що сторони з 21 листопада 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

27 квітня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу дерев'яного, обкладений цеглою жилого будинку

літ. «А-1», розташованого за адресою по АДРЕСА_1 жилою площею 17,2 кв. м, та надвірні будівлі: сарай літ. «Б», льох літ. «В», убиральня літ. «Г», огорожа № № 1-2.

Будинок розташований на земельній ділянці площею 1 018 кв. м.

Вказаний житловий будинок сторони знесли та на зазначеній земельній ділянці у 2004 році самовільно побудували новий жилий будинок літ. «Д-1» з підвалом літ. «Д-п», мансардою літ. «Д-м», балконом літ. «д-2», загальною площею 296 кв. м. Також сторони збудували гараж літ. «д» з оглядовою ямою літ. «д-4», гараж літ. «д-1», виклали замощення «І», поставили огорожу № № 1-3.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 січня 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог ст. ст. 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року, справа № 6-388 цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, всупереч наведеним нормам матеріального права, визнав право власності по 1/2 частини за кожним із сторін на будівельні матеріали та обладнання, які були використанні в процесі будівництва спірного житлового будинку, без зазначення його найменувань.

З наведених підстав оскаржуване рішення апеляційного суду не можна визнати законними й обґрунтованими.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва житлового будинку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик