АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/563/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1607/К/16 суддя Папарига В.А.
Категорія - 48 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Михайлів Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 09 червня 1990 року по 11 жовтня 2011 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двоє дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які на теперішній час є повнолітніми. Під час перебування у шлюбі на підставі договіру міни від 16.06.1994 року, посвідченого завідуючою Другої Криворізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 3-148/5, вони придбали домоволодіння АДРЕСА_4, що складається з житлового будинку "А-1" глинобитного обкладеного цеглою загальною площею 60,20 кв.м., житловою площею 41,30 кв.м., сараю "Б" шлаколітого, паркану № 1,2, замощення - 1, водоколонки, вбиральні, розташоване на земельній ділянці площею 869 кв.м.

Вважає, що спірне домоволодіння належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя та зважаючи на те, що згоди на добровільний поділ вказаного майна між сторонами не досягнуто, позивач просила суд визнати будинок АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя та розділити спірне домоволодіння, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 частку цього домоволодіння.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2016 року в задоволеннні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на її думку, суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин норм законодавства України, які набули чинності після виникнення цих правовідносин.

Крім того, вважає, що судом не взято до уваги, що спірне домоволодіння придбано відповідачем на підставі договору міни в період шлюбу та в інтересах сім'ї.

Також, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про набуття права власності на квартиру, яка була предметом обміну на спірне домоволодіння, виникло у відповідача до шлюбу, оскільки свідоцтво про право власності на зазначену квартиру та реєстрація права власності на неї в КП ДОР «БТІ» було 16.05.1994 року, тобто під час перебування у шлюбі.

Посилається й на неврахування судом того, що внески за квартиру АДРЕСА_1, яка була предметом обміну на спірне домоволодіння, внесені не відповідачем, а ОСОБА_8, яка і була членом житлово-будівельного кооперативу «Планета -2».

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обгрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 09.06.1990 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, розірваному рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.10.2011 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають (а.с. 10,13).

Відповідно до договору міни від 16.06.1994 року, посвідченого завідуючою Другої Криворізької держаної нотаріальної контори Герасимовою Л.С., ОСОБА_3 обміняв трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 5802621 карбованців на домоволодіння за адресою АДРЕСА_4, вартістю 2884860 грн. Обмін проводився без доплати.

Згідно з п. 2 зазначеного договору квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 16.05.1994 року, на підставі рішення райвиконкому № 378 від 14.11.1989 року, зареєстрованого в Криворізькому інвентарбюро в реєстрову книгу №1, стр.56, запис №56 від 16.05.1994 року (а.с. 14-16).

Як убачається з матеріалів справи, ордер на вищевказану квартиру отримано ОСОБА_8 06.01.1974 року на підставі рішення міськвиконкому м.Кривого Рогу від 10.07.1973 року № 240, на сім'ю з трьох чоловік, до складу якої входили: ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (а.с. 27, 55 - копія).

Згідно з довідкою, виданою головою ЖБК «Планета-2» від 11.04.2016 року ОСОБА_8 була членом ЖБК « Планета -2» та з 1975 року по 1994 року проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, пайові внески за квартиру були виплачені нею у повному обсязі, остання сума - 08.09.1989 року (а.с. 56).

Відповідно до виписки № 987 з протоколу № 21 від 03.11.1989 року засідання громадської комісії виконавчого комітету Саксаганського районної ради народних депутатів з житлових питань, затвердженої рішенням № 378 від 14.11.1989 року вбачається, що всі рахунки по вказаній квартирі були переоформлені з ОСОБА_8 на ОСОБА_3 зі згоди всіх повнолітніх членів сімї (а.с. 29).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався нормами Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР та виходив із того, що домоволодіння АДРЕСА_4 є особистою власністю ОСОБА_3 та не підлягає поділу між подружжям.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Встановлено, що спірне домоволодіння було придбане до 1 січня 2004 року, тому, до правовідносин сторін застосовуються норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР).

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28 КпШС УРСР, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час придбання спірного домоволодіння, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 24 КпШС УРСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Як роз'яснено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, критеріями, які дозволяють надати спірному майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Факт отримання свідоцтва про право власності на спірне майно у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 3 ч. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року в редакції Закону від 06 вересня 2012 року, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Згідно зі ст.15 Закону України "Про власність" (чинним на час сплати сторонами пайового внеску) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до п.5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18 вересня 1987 року №9 судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу.

У пп. б) п. 6 зазначеної Постанови роз'яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність" , п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи те, що внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні.

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що спірне домоволодіння придбано відповідачем в період шлюбу, а також на те, що свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка була предметом обміну на спірне домоволодіння також отримано у період шлюбу, тому просила суд визнати будинок АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_7 посилався на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, належала йому на праві особистої власності, оскільки виділена йому у власність 14.11.1989 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 378, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем.

Як убачається із матеріалів справи, 16.06.1994 року ОСОБА_3 у період шлюбу на підставі договору міни, посвідченого завідуючою Другої Криворізької держаної нотаріальної контори Герасимовою Л.С., придбано домоволодіння за адресою АДРЕСА_4, вартістю 2884860 грн.

Згідно з п. 2 зазначеного договору, ОСОБА_3 без доплати обміняв трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належала йому на праві особистої власності на підставі рішення Саксаганського райвиконкому № 378 від 14.11.1989 року, зареєстрованого в Криворізькому інвентарбюро в реєстрову книгу №1, стр.56, запис №56 від 16.05.1994 року, на спірне домоволодіння.

При цьому, пайові внески за квартиру за адресою: АДРЕСА_1, були виплачені у повному обсязі 08.09.1989 року (а.с. 56) та всі рахунки були переоформлені на ОСОБА_3 з 03.11.1989 року (а.с. 29).

Отже, згідно ст. 15 Закону України «Про власність», в редакції на час сплати пайових внесків, відповідач ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, з моменту повної сплати пайового внеску та переоформлення на нього всіх рахунків по квартирі (з 1989 року), тобто до укладення шлюбу із позивачкою ОСОБА_2

Встановивши, що домоволодіння АДРЕСА_4 набуте ОСОБА_3 у власність шляхом обміну без доплати належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне домоволодіння є особистою власністю відповідача, як таке, що придбано за рахунок майна, яке належало відповідачу на праві особистої власності.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що право власності на квартиру, яка була предметом обміну на спірне домоволодіння, виникло у відповідача в період шлюбу, оскільки свідоцтво про право власності на зазначену квартиру та реєстрація права власності на неї в КП ДОР «БТІ» було 16.05.1994 року, відхиляються колегією суддів, оскільки зазначене суперечить ст.15 Закону України "Про власність", за змістом якої право власності на квартиру виникає у члена ЖБК з моменту повного внесення пайового внеску за квартиру, а не з моменту отримання документів, які таке право посвідчують.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Тобто реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права власності

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом того, що внески за квартиру АДРЕСА_1, яка була предметом обміну на спірне домоволодіння, внесені не відповідачем, а ОСОБА_8, також відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до виписки № 987 з протоколу № 21 від 03.11.1989 року засідання громадської комісії виконавчого комітету Саксаганського районної ради народних депутатів з житлових питань, затвердженої рішенням № 378 від 14.11.1989 року всі рахунки по вказаній квартирі були переоформлені з ОСОБА_8 на ОСОБА_3 зі згоди всіх повнолітніх членів сімї.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: