Справа № 588/1060/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016 р. м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Шевченко В.С.,

секретаря Лободи Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні залу суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ "ОСОБА_2 банк Сбербанк Росії" про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом,який згодом уточнив (а.с.39-43 Том 1), посилаючись на те, що 04.12.2013 року між ним та відповідачем укладено договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539613 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника серії СР 000374 на суму 105000 доларів США (Ощадний сертифікат) строком отримання (розміщення Вкладу) 367 днів до 06.12.2014 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 7,80% річних.

Позивачем були внесені кошти на депозит в сумі 105000 доларів США, а відповідачем передано ощадний (депозитний) сертифікат.

31.01.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове погашення 04.02.2014 року Ощадного сертифікату зі сплатою коштів на поточний рахунок №7166, відкритий у відповідача, на який 04.02.2014 року були перераховані кошти в гривнях, а не в доларах США, на загальну суму 7328157,94 грн.

Одночасно відповідач повідомив позивача, що грошові кошти в іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадного (депозитного) сертифікату, підлягають обовязковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на поточний рахунок позивача в національній валюті, відкритий у банку, кошти з якого можуть бути видані позивачу або перераховані за розпорядженням позивача на інший рахунок не раніше, ніж через пять робочих днів після їх зарахування.

Відповідач запропонував підписати позивачу заяву встановленої відповідачем форми про те, що позивач ознайомлений зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року №516 та змістом Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 року №365.

Надалі зясувалося, що положення вказаних нормативних актів суперечить укладеним між сторонами ОСОБА_3, і указані обставини були відомі відповідачеві, однак не доведені до відома позивача. Умовами ОСОБА_3 було передбачено, що погашення Сертифікатів (сплата номінальної вартості) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено.

Позивач вважає, що укладаючи угоду, діяв під впливом обману, вважаючи, що зможе в будь-який час отримати внесені ним кошти у валюті вкладу, як це випливало із тексту договору вкладу.

Відповідач навмисне приховав цю інформацію від позивача, маючи умисел на заволодіння валютними ресурсами, на те, що його права, як споживача за публічним договором були порушені, оскільки всупереч вимогам статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при реалізації продукції була порушена свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення, обмежено його право будь-яким чином як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію,посилаючись на те, що оскільки процентні ставки за депозитами у валюті значно нижчі, ніж процентні ставки за депозитами у гривні, що на думку позивача свідчить, що відповідач зменшував свої витрати на виплату процентів та залучав валюту на вклади від населення.

За цих обставин позивач просив визнати недійсним Договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539613 з видачею Ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника від 04.12.2013 року та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши на його користь з відповідача грошові кошти за Ощадним сертифікатом на предявника серії СР 000374 в сумі 105000 доларів США.

19.10.2015 року ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області вищевказаних позов був обєданий з іншими аналогічними позовами ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Сбербанку Росії» про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочину (в порядку Закону України «Про захист прав споживачів»), які також уточнювалися позивачем (а.с.152-156,202-204 Том 1) та в яких з вищенаведених підстав позивач просив:

- визнати недійсним Договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539620 з видачею Ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника від 04.12.2013 року та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши на його користь з відповідача грошові кошти за Ощадним сертифікатом на предявника Серії СР 000376 в сумі 105000 доларів США;

- визнати недійсним Договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539639 з видачею Ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника від 04.12.2013 року та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши на його користь з відповідача грошові кошти за Ощадним сертифікатом на предявника Серії СР 000382 в сумі 105000 доларів США.

Будучи допитаним за його згодою в якості свідка позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні в обгрунтування заявлених позовних вимог пояснив, що власні грошові кошти та заощадження зберігає у валюті. У звязку з цим мав декілька депозитних вкладів у Харківському та Київському відділеннях Сбербанку Росії, строк дії яких закінчувався у 2014 року. Наприкінці 2013 року керуючі указаних відділень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 почали пропонувати йому новий продукт з метою розміщення валютних вкладів ощадний сертифікат, попереджали, що за діючими депозитними вкладами буде знижуватись відсоткова ставка. Позивач повідомив, що 04 грудня 2013 року він разом з його знайомим ОСОБА_7, який надає йому поради у фінансових питаннях і якому він довіряє, та ОСОБА_8, приїхали до Харківського відділення банку з метою обговорення умов переоформлення депозитних вкладів. Позивач зазначив, що його цікавило збереження його коштів у валюті і це для нього було принциповим, у звязку з цим він неодноразово ставив питання керуючому відділенням ОСОБА_5 відносно умов повернення коштів за сертифікатом, який запевняв, що оскільки сертифікат валютний, то і повернення коштів буде у валюті. ОСОБА_1 пояснив, що оскільки він повірив Банку, повідомлені йому умови були прийнятними, він дав згоду на укладення ОСОБА_3. Спочатку йому Банком було достроково повернуто суму попереднього депозитного вкладу, за яким йому повернули вклад у валюті та відсотки. Після чого ним було підписано Договір, який було надіслано до Київського відділення для його підписання ОСОБА_6, з яким він розмовляв лише телефоном. Крім того, позивач підписав відповідні доручення Банку про перерахування коштів за попередніми депозитами на придбання сертифікатів за новими укладеними ОСОБА_3 банківського вкладу з видачею ощадного сертифікату. Позивач пояснив, що при укладенні спірних договорів він не був проінформований керуючими відділень Банку, клієнтом яких він був, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що є чинною постанова Національного банку України, яка виключає можливість у разі пред'явлення Сертифікату для погашення отримати ним свої заощадження у валюті вкладу, тобто в доларах США, а передбачала, що у такому разі ОСОБА_3 зобов'язаний здійснити продаж його коштів на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на його поточний рахунок. Згодом позивач вирішив достроково отримати свої вклади,але ОСОБА_5 йому повідомив, у валюті вкладу сертифікат погашений бути не може, оскільки є заборона НБУ, а тому він може отримати гроші у гривні. Позивач був обурений, але погодився на повернення в гривні, оскільки думав, що взагалі нічого не отримає. Вважаючи, що представники Банку не розяснивши такі обмеження, увели його в оману, а тому він просив суд визнати договори недійсними та застосувати насліди недійсності цих правочинів.

Представники позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. У судовому засіданні пояснили, що обман відповідача полягає у тому, що на момент укладення спірного ОСОБА_3 позивачу не було представниками відповідача повідомлено про зміст постанови НБУ № 365 від 16.09.2013 року, яка набула чинності до дня укладення 04 грудня 2013 року договору, що мало суттєве значення для формування волі позивача на укладення договору, і таким чином будучи необізнаним з тим, що сертифікат буде погашений з обовязковим продажем валюти, позивач уклав договір з пороком волі. Представники позивача вважали, що відповідач, достроково, повернувши кошти у доларах США за попереднім депозитом, тим самим створив у позивача впевненість, що і за спірним договором йому буде повернуто кошти у валюті долар США, тобто воля позивача на їх думку формувалась на хибних уявленнях, що банк зможе виконати умови, викладені у договорі. Обставина неможливості повернення коштів позивачу у валюті вкладу в умовах дії постанови НБУ № 365 від 16.09.2013 року, яка на думку представників позивача, була прихована відповідачем на момент укладення спірного договору, мала ключове значення для позивача, що свідчить про істотність обману. Представники вважають, що ОСОБА_3 таким чином, бажав заволодіти валютними ресурсами для збільшення власних пасивів, обсяг яких за офіційними даними НБУ протягом 2014 року зменшувався. Працівники банку розуміли, що в 2014 році у них буде відтік коштів клієнтів, тому, щоб утримати кошти клієнтів вони пропонували придбати сертифікати, в якому вказано, що гроші клієнта зарахована на рахунок банку, а не на депозитний рахунок. Якщо б ОСОБА_1 залишив кошти на депозитному рахунку, йому б повернули в доларах.

Представники відповідача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заперечили проти позову, просили відмовити у його задоволенні. При цьому посилались на те, що позивачем не доведено умислу відповідача та сам факт обману. Акт приймання-передачі від 04 грудня 2013 року, який є складовою частиною спірних договорів передбачає, що позивач погоджується, що обслуговування та погашення сертифікатів здійснюється з урахуванням правил, встановлених законодавством України та Умовами банківського обслуговування фізичних осіб, що діють на дату здійснення дій, повязаних з обслуговуванням та/або погашенням Сертифікату. Позивач був усно попереджений при укладенні договору про вимоги постанови Національного банку України №365, що є правомірним, оскільки законодавством не установлено обовязкової форми такого попередження. В той же час всі Акти-прийому передачі від 4 лютого 2013 року містять особистий підпис позивача, а отже, він був ознайомлений із вимогами законодавтсва України, до якого входить і Положення №516 з Постановою №364, щодо умов погашення сертифікатів, а також необхідності дотримання правил, встановлених законодавством України, що будуть діяти на дату здійснення дій, пов'язаних з їх погашенням. Крім того, зазначена постанова Національного банку України є публічним нормативним актом, відкритою для доступу. Представники відповідача вважають, що відповідачем не було порушено вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не був ніяким чином обмежений у праві одержати необхідну йому інформацію про відповідний продукт, а зворотнє позивачем не доведено. Надані позивачем докази щодо нібито вигоди Банку від укладення спірного договору є припущеннями, які здійснено на необєктивних даних. Крім того, відповідач на вимогу позивача достроково погасити ощадні сертифікати був зобовязаний виконати постанову Національного банку України №365, при цьому Банком це було здійснено 4 лютого 2014 року за курсом 8,8, а тому позивач нічого не втратив, а навпаки отримав вигоду у порівнянні з оформленням сертифікату на предявника у гривні. Позивач прийняв виконання за спірним договором, отримавши готівкою гривневий еквівалент, яку зняв у лютому 2014 року зі свого поточного рахунку, з будь-якими письмовими претензіями до відповідача не звертався.

Суд, вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляну на наступне.

Встановлено, що 04.12.2013 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_2 банк Сбербанку Росії", правонаступником прав та обовязків якого відповідно до змін до Статуту є відповідач - ПАТ "СБЕРБАНК", було укладено договори банківських вкладів (депозиту) №3330/005/539613, №3330/005/539620 та №№3330/005/539639 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред'явника Серії СР №000374, Серії СР №№000376 та Серії СР №000382 (далі - ОСОБА_3), за якими сума вкладу становила по кожному ОСОБА_3 по 105000 доларів США 00 центів, строк отримання вкладу 367 днів; процентна ставка за вкладом -7,80 процентів річних; дата вимоги вкладу - 06 грудня 2014 року (а.с.6,119,180 Том 1).

Відповідно до пункту 1.1 ОСОБА_3 приймає від Вкладника грошові кошти, перераховані Вкладником з його поточного рахунку, відкритого в Банку, на рахунок Банку, та видає Вкладнику відповідний неемісійний цінний папір в документарні формі - ощадний (депозитний) сертифікат на пред'явника, і зобов'язується виплатити Вкладникові або особі, що придбала або якій було вручено Сертифікат на договірних умовах номінальну вартість Сертифікату (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого Сертифікату) та нараховані проценти за Сертифікатом, на умовах та в порядку, передбаченому цими ОСОБА_3. Погашення Сертифікату (сплата номінальної вартості такого Сертифікату) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій Сертифікат було випущено (п.1.7 ОСОБА_3). У разі пред'явлення Сертифікату для дострокового погашення ОСОБА_3 в строк, зазначений в заяві на дострокове погашення, при умові, що він (строк) складає не менше ніж два робочі дні від дня подання такої заяви, перераховує суму номінальної вартості Сертифіката та проценти за ним, які виплачуються в розмірі базової (мінімальної) процентної ставки за вкладом (депозитом) на вимогу для фізичних осіб, яка діє в Банку на день такої сплати, на поточний рахунок Пред'явника Сертифіката, відкритий в Банку (п.2.3 ОСОБА_3).

Крім того, у пункті 5.1 ОСОБА_3 визначено, що все інше, що не передбачено цим договором визначено в Умовах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», затверджених наказом Голови Правління Банку №37 від 16 січня 2012 року, з усіма змінами та доповненнями, що відбулись протягом дії договору. Умови є невідємною частиною цих ОСОБА_3 і розміщуються на офіційному сайті Банку та/або інформаційних стендах, розташованих у доступних для Вкладника місцях в операційному та/або касовому залах Банку.

На виконання ОСОБА_3 сторони склали акти прийому - передачі за якими відповідач передав, а позивач отримав ощадні сертифікати Серій СР №№000374, 000376,000382, які випущено 04.12.2013 року на суму 105000 доларів США кожний і за змістом яких позивач погоджується, що обслуговування та погашення сертифікатів здійснюється з урахуванням правил, встановлених законодавством України та Умовами банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», що діють на дату здійснення дій, повязаних з обслуговуванням та /або погашенням Сертифікатів (а.с.7,120,181 Том 1).

31 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявами про дострокове погашення належних йому ощадних (депозитних) сертифікаті на пред'явника Серій СР №№000374, 000376,000382. У вказаних заявах зазначено, що позивач ознайомлений зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516 та змістом постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 №365. Крім того, у заявах зазначено, що позивачу відомо про те, що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення сертифікатів, підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу іноземної валюти на його поточний рахунок в національній валюті (а.с.9,122,183 Том 1).

За заявами позивача відповідачем 04.02.2014 року було достроково погашено Сертифікати Серій СР №№000374,000376,000382 за спірними ОСОБА_3, зокрема, було зараховано на рахунок позивача гривневий еквівалент суми вкладу за курсом гривні до долара США 8,8 по кожному ОСОБА_3 на загальну суму 7328157,94 грн. (а.с.10-11,123-124,184-185 Том 1).

Відповідач при достроковому погашенні сертифікатів за спірними договорами діяв відповідно до постанови Правління Національного банку України «Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України» №365, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України за №1592/24124, якою передбачено, що надходження коштів в іноземній валюті в межах України на поточний рахунок в іноземній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента) здійснюється виключно шляхом переказу коштів в іноземній валюті з іншого власного рахунку або шляхом унесення готівки власником рахунку. Зарахування інших надходжень в іноземній валюті в межах України, передбачених законодавством України, на поточний рахунок в іноземній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента) не дозволяється. Уповноважений банк зобов'язаний здійснити продаж таких надходжень на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок в національній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента).

Враховуючи, що кошти на рахунок позивача, який пред'явив ощадні (депозитні) сертифікати за спірними ОСОБА_3, номінований в іноземній валюті до погашення, мали бути зараховані не з рахунку позивача, а з рахунку, який йому не належав, відповідач зобовязаний був здійснити продаж таких надходжень на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок в національній валюті.

На підтвердження обставин уведення позивача в оману, зокрема не повідомлення відповідачем позивача при укладенні спірних ОСОБА_3 про обмеження, які запроваджені постановою Національного банку України №365 від 16.09.2013 року, сторона позивача посилалась на пояснення свідків, що були присутні з позивачем при укладанні ОСОБА_3.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив, що з позивачем перебуває у давніх дружніх стосунках. Свідок повідомив, що має вищу економічну освіту, весь час працював за фахом, а тому позивач іноді звертається до нього за порадами у фінансових питаннях. У грудні 2013 року він був запрошений ОСОБА_1 до Харківського відділення ПАТ «ОСОБА_2 банк Сбербанку Росії», щоб перевірити документи та надати йому деякі поради при укладенні договорів депозиту. Позивач планував зняти кошти з діючого депозиту у доларах США і придбати ощадний сертифікат. Керуючий відділенням банку розповів позивачу про ощадний сертифікат, зазначив, що якщо ОСОБА_1 достроково знімить депозит, то кошти та відсотки за ним у доларах США будуть перераховані на його розрахунковий рахунок, а потім було запропоновано укласти нову угоду і придбати ощадний сертифікат, які за словами керуючого відділення передбачає вищі відсотки, а сума вкладу буде повернута позивачу у валюті. У цей же день було придбано сертифікат за кошти, які позивач отримав у доларах США від дострокового припинення раніше укладеного договору депозиту. Свідок ОСОБА_7 зазначив, що умовою укладення позивачем нового депозитного договору з придбанням ощадного сертифікату була можливість повернення вкладу у валюті долар США, у відповідь на таке питання керуючий Харківським відділенням банку позивачу розяснив, що йому буде повернуто вклад у валюті, у якій його було придбано. У тексті договору, який перед його підписанням ОСОБА_7 переглянув на прохання позивача, застережень про дострокове повернення вкладу у гривні не було передбачено. На питання ОСОБА_1 до керуючого, ОСОБА_5 запевнив, що з депозитами все буде добре.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що з позивачем він знаходиться у дружніх стосунках. На початку грудня 2013 року позивач звернувся до свідка з проханням відвезти його та ОСОБА_7 до відділення банку у місті Харкові, де у нього була запланована зустріч з керуючим відділення з питання його депозитного договору. В банку він був присутній разом з ними та з розмов, зрозумів, що ОСОБА_1 виявив бажання розірвати депозит та укласти договір придбання сертифікатів. Весь час йшла розмова про валюту долар США. Що підписував ОСОБА_1 він не звертав уваги. Пізніше він почув, що банк бажає віддати в гривнях, а не в доларах.

Допитані в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 зі сторони відповідача надали дещо інші свідчення щодо істотних обставин укладення спірних Договів.

Так, свідок ОСОБА_5 пояснив, що він працює керівником Харківського відділення №1 Дочірнього банку Сбербанку Росії, клієнтом якого був позивач. Клієнт був ініціатором покупки сертифікатів. Під час їх розмови в кабінеті крім нього та клієнта не було ОСОБА_7 та ОСОБА_8. ОСОБА_1 ознайомлювався сам, ніхто його не обмежував, питань у нього не виникало. Стосовно дострокового зняття сертифікатів йому розяснили, що все буде доведено до відома клієнта та що є мінуси та плюси в даному випадку. ОСОБА_1 не заперечував проти укладення таких договорів, після отримання інформації. Також свідок пояснив, що діючого законодавства при достроковому розірванні договору сертифікату, валюта продається на міжбанку і повертається в гривневому еквіваленті. Кошти були зняті повністю, питань до банку у позивача не виникало. З умовами обслуговування фізичних осіб під підпис він не ознайомлював позивача, оскільки така інформація є відкритою і міститься на сайті банку.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що на час укладення спірного ОСОБА_3 працював керуючим Київського відділення ПАТ «ОСОБА_2 банк Сбербанку Росії». Наприкінці 2013 року була проведена акція, за умовами якої банк пропонував клієнтами, які мали діючі депозитні договори, розмістити власні кошти, придбавши ощадний сертифікат під тією ж відсотковою ставкою, яка була передбачена для класичних депозитів. Клієнт мав можливість достроково розірвати діючий депозитний договір і оформити сертифікат на рік під тією ж відсотковою ставкою, тобто тим самим продовживши депозитний вклад на тих же умовах, тобто зберігали клієнту відсоток, який враховуючи на той час ситуацію на ринку планували знизити. У телефонній розмові ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_1 про умови цієї акції. Ініціатором укладення договору був позивач, який з метою його укладення звернувся до Харківського відділення банку, де йому було надано примірник договору на ознайомлення і відбувалось обговорення його умов. Свідок ОСОБА_6, вказав, що брав участь у цьому процесі з власного робочого місця з Київського відділення через відеоконференцзвязок, а у Харківському відділенні з позивачем був керуючий указаного відділення. ОСОБА_1, як і будь-який клієнт банку, не був обмежений у часі на ознайомлення з текстом договору, та на прийняття рішення про його укладення. У позивача були питання щодо основних суттєвих умов договору, у тому числі з питання дострокового погашення сертифікату та порядку повернення вкладу та нарахування відсотків. Після розяснення позивачу особливостей повернення коштів в іноземній валюті з обовязковим її продажем при достроковому погашенні сертифікату, що передбачено постановою Національного банку України №365, ОСОБА_1 не відмовився від укладення договору.

Враховуючи, що свідчення свідків позивача суперечать показанням свідків сторони відповідача в частині обізнаності позивача на час укладення спірних договорів про вимоги постанови Національного банку України №365 від 16.09.2013 року, оскільки кожен свідок надавав свідчення на користь сторони на боці якої він свідчив, суд не має підстав надати перевагу одним свідченням над іншими, а тому оцінює їх критично і не бере до уваги як доказ обставин, що належать до предмету доказування у цій справі.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання договорів банківського вкладу (депозиту) за №№3330/005/539613, 3330/005/539620, 3330/005/539639 з видачею ощадних (депозитних) сертифікатів на предявника від 04.12.2013 року недійсними на підставі статті 230 ЦК України, тобто таких, що укладені позивачем під впливом обману суд виходить з такого.

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного уведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому на позивача у цій справі, який вважає себе особою, яка діяла під впливом обману, покладається тягар доказування сукупності таких обставин: 1) наявність умислу в діях відповідача; 2) істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману; 3) сам факт обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Установлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до вимог статей 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статті 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши подану сторонами сукупність доказів, суд дійшов висновку, що всупереч вимогами статей 10,60 ЦПК позивач не надав належних та допустимих доказів, які у сукупності давали б підстави для кваліфікації недійсності спірних договорів за статтею 230 ЦК України, оскільки не доведено умислу відповідача на уведення позивача в оману.

Посилання позивача на бажання відповідача заволодіти його валютними ресурсами через укладення спірних ОСОБА_3, обсяг яких у відповідача на його думку зменшувався, як на обставину, що вказує на умисел відповідача увести позивача в оману, є неспроможним припущеннями, які не підтверджено жодним належним доказом, і крім того, варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Обставини дострокового погашення відповідачем ощадних сертифікатів за спірними договорами із застосуванням вимог постанови Національного банку України №365 від 16.09.2013 року, самі по собі не можуть свідчити про наявність умислу відповідача на момент укладення спірних ОСОБА_3 04.12.2013 року увести позивача в оману і не повертати після їх укладення сум вкладів на умовах, визначених пунктом 1.7 цих ОСОБА_3. Такі обставини є питаннями, повязаними з виконанням спірних ОСОБА_3, а не їх укладенням, а тому посилання позивача на них як на підставу позовних вимог, є необгрунтованими.

На переконання суду не включення положень постанови Національного банку України №365 від 16.09.2013 року в умови спірних ОСОБА_3 не є доказом свідомого приховування відповідачем їх змісту від позивача з метою заволодіння його валютними ресурсами, а також не є доказом порушення свободи формування волі позивача на укладення спірних договорів. Вказана постанова Національного банку України не є нормативним актом з обмеженим доступом чи нормативним актом локальної дії, навпаки вона є відкритим та загальнодоступним нормативним актом, зміст якої відповідач не зобовязаний був довести до відома позивача обовязково у письмовій формі.

Укладаючи спірні договори, предметом яких були не національна, а іноземна валюта, позивач брав на себе свідомі ризики, які повязані із застосуванням державним регулятором в особі Національного банку України повноважень з валютного регулювання та валютного контролю, у тому числі повязаних із установленням порядку проведення обов'язкового продажу та розміру надходжень в іноземній валюті.

Посилання позивача на наявність порушень його прав як споживача визначених статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема на порушення його свободи волевиявлення та/або висловленого ним волевиявлення при реалізації продукції, на порушення принципу рівності сторін договору, обмеження його права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію є непереконливими і не можуть бути підставою для визнання спірних ОСОБА_3 недійсним з підстав, визначених статтею 230 ЦК України. Позивач не довів, що його було обмежено у доступі до інформації про його права та обовязки, не надав доказів, що був обмежений у часі на прийняття рішення про укладення спірного правочину, та ознайомлення з його умовами.

Твердження сторони позивача про порушення принципу рівності сторін спірних договорів є необгрунтованими, оскільки вказане порушення в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» може мати місце, якщо є істотний дисбаланс у самих договірних відносинах, тобто у правах і обовязках сторін, який враховуючи зміст спірних договорів відсутній у відносинах його сторін.

Неспроможними суд вважає твердження позивача, що навмисне на його думку приховування відповідачем інформації про неможливість виконання зобовязань за договором у валюті вкладу підтверджується тією обставиною, що процентні ставки за депозитами у валюті значно нижчі, ніж процентні ставки за депозитами у гривні, що на думку позивача вказує на те, що відповідач зменшував свої витрати на виплату процентів та залучав велику кількість валюти на вклади населення. Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що таке твердження по суті є припущеннями про мотиви поведінки відповідача, які не доведено доказами, не мають істотного значення у цій справі як зазначалось вище.

При таких обставинах справи, враховуючи вищевикладене, суд наголошує на тому, що не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами факт формування волі позивача при укладенні спірних договорів саме під впливом обману з боку відповідача і, що відповідач мав умисел на уведення позивача в оману, що свідчить про те, що позивачем не доведено сукупність трьох обставин (наявність умислу в діях відповідача; істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману; сам факт обману), яка необхідна для кваліфікації недійсності спірних договорів за статтею 230 ЦК України. Всі твердження позивача про умисел відповідача на уведення його в оману грунтуються на його особистих припущеннях.

Отже, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог та перевіряючи зазначені позивачем підстави позову, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у цій справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,60,209,212,214,215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ "ОСОБА_2 банк Сбербанк Росії" про визнання недійсними правочинів - договорів банківського вкладу (депозиту) від 4 грудня 2013 року за №3330/005/539613, №3330/005/539620, №3330/005/539639 та застосування наслідків недійсності цих правочинів відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 діб з дня отримання повного тексту рішення, який виготовлено 17.06.2016 року.

Суддя