Справа № 303/2025/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Кеміня М.П.,

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 03.05.2006 відповідач ОСОБА_2 отримав від нього у борг 2500 грн., які зобов'язався повернути за місяць. Умови договору позичальник належним чином не виконав, у 2011 повернув 1000 грн., однак решту боргу не повернув.

На підтвердження укладення договору позики та його умов посилався на письмові документи, які посвідчують передання відповідачеві визначеної грошової суми, зокрема постанову про закриття кримінального провадження від 03.04.2013, письмові пояснення ОСОБА_2, у яких він визнав свій борг.

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного законодавства, просив стягнути з відповідача на його користь 9548 грн., з яких сума боргу - 1500 грн., інфляційні витрати - 7330 грн., три проценти річних - 718 грн.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.08.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не з'явились. Представник апелянта повторно подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на її зайнятість у розгляді кримінальної справи та хворобу позивача, хоча доказів хвороби останнього апеляційному суду надано не було. Зважаючи на те, що доводи апелянта викладені у позовній заяві та у апеляційній скарзі, а отже позиція ОСОБА_1 апеляційному суд відома, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було укладено письмовий договір позики, та дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідні висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 у справі N 6-1967цс15, від 08.06.2016 у справі N 6-1103цс16.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Суд першої інстанції, установивши, що договір позики в письмовій формі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики позивач не надав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Будь-якого іншого письмового документу (незалежно від найменування цього документа), який би посвідчував правову природу укладеного договору позики - підтверджував би факт укладення договору та передачі грошової суми позичальнику, містив би умови та дату отримання позичальником ОСОБА_2 у борг грошей від ОСОБА_1 із зобов'язанням їх повернення - позивачем не надано.

Постанова про закриття кримінального провадження від 03.04.2013, а також відповідні пояснення, викладені в письмовій формі старшим слідчим СВ Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області, не є допустимими доказами укладення договору позики, оскільки не можуть вважатися правочином, що вчинений у письмовій формі його стороною (сторонами).

Оскільки висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду, тому, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

При відкритті апеляційного провадження ухвалою від 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки апеляційну скаргу відхилено, з ОСОБА_1 слід стягнути на корить держави судовий збір в сумі 606,32 грн.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 серпня 2016 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить держави судовий збір в сумі 606 (шістсот шість) гривень 32 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді: