АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Мараєвої Н.Є., Музичко С.Г.,

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво», треті особи: Міністерство культури України, профспілковий комітет Державного підприємства «Національне газетно-журнальне виробництво», ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року,

встановила:

25 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ від 27.11.2015 року № 167/09-05 «Про звільнення ОСОБА_1», поновити його на посаді заступника генерального директора з творчих питань Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» ( далі - ДП «Національне газетно-журнальне видавництво») з 27.11.2015 р., стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.11.2015 р. по дату прийняття рішення у сумі 28 719 грн. 18 коп., заборгованість з розрахунку при звільненні з урахуванням сплачених податків і зборів у розмірі 422 грн. 34 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2015 р. по дату прийняття рішення в сумі 28 719 грн. 18 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що працював у ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» на посаді заступника генерального директора з творчих питань з 01.08.2014 року.

Наказом 167/09-05 від 27.11.2015 р. його було звільнено з вказаної посади на підставі п. 1.ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Дії відповідача щодо звільнення його з займаної посади вважав незаконними та обумовленими не порушеннями з його боку трудових обов'язків, а тим фактом, що 26.11.2015 р., у зв'язку з порушенням генеральним директором відповідача законодавства про працю, умови колективного та трудового договору, ним було подану відповідну вимогу щодо припинення протиправних дій, надання йому у письмовому вигляді ряду документів та пояснень стосовно ситуації, що виникла, з повідомленням про можливість звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у разі незадоволення його вимог.

Зазначив, що застосовуючи до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення в порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, відповідачем не було дотримано підстав, умов та порядку його застосування.

Фактично його було звільнено через виконання обов'язків відсутнього працівника - генерального директора, а не через порушення власних трудових обов'язків.

Видаючи наказ про звільнення, відповідачем було проігноровано норми статей 148, 149 КЗпП України, якими передбачено строк та порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Крім цього, в день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку за дні невикористаної відпустки за період з 02.12.2013 р. по 27.11.2015 р., сума заборгованості становить 422,34 грн.

У зв'язку з цим, у відповідності до ст.117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» 455,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, без урахування зборів та податків.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що оскаржуваним судовим рішенням було фактично встановлено незаконність звільнення працівника ОСОБА_3 з посади заступника головного бухгалтера,чим порушено положення ч.1 ст.11 ЦПК України. При цьому судом проігноровано докази наявності повноважень позивача на видання наказів, в тому числі н а звільнення працівників, відповідно до наказу від 07.05.2015 р. №10-ОД.

Судом проігноровано покази свідка відповідача, колишнього генерального директора ОСОБА_4, який пояснив, що необхідність видання вказаного наказу була обумовлена його звільненням з посади з 18.05.2015 р. у зв'язку з закінченням контракту та необхідністю забезпечення діяльності підприємства. При цьому судом не враховано відсутність шкідливих наслідків для відповідача внаслідок звільнення працівника ОСОБА_3 Судове рішення не містить обґрунтувань, в чому полягає одноразовість та грубість дій позивача щодо видання останнім наказу про звільнення ОСОБА_3 Судом не враховано вимоги ст. 148, 149 КЗпП України, в тому числі ту обставину, що з моменту звільнення працівника ОСОБА_3 до моменту застосування відповідачем дисциплінарного стягнення пройшло два місяці.

Судом також проігноровано надані докази щодо його публічних утисків з боку генерального директора відповідача, а також відсутність доказів щодо інформації, яка міститься у констатуючій частині наказу про звільнення, а саме щодо грубого порушення позивачем трудових обов'язків, порушення порядку документообігу, невиконання наказів, порядку видачі наказів на звільнення, табелювання робочого часу, порушення режиму роботи підприємства, створення конфліктних ситуацій в трудовому колективі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 та представник третьої особи Міністерства культури України - Мнацаканян С.А. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При розгляді будь-якої цивільної справи суд має враховувати, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом генерального директора ОСОБА_4 ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» №285к від 02.12.2013 р. ОСОБА_8 прийнято на посаду редактора відділу редакції Інтернет-порталу «Культура» з 02 грудня 2013 року (а.с.77 т.1).

Наказом генерального директора ОСОБА_4 ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» №285к від 30.07.2014 р. ОСОБА_8 переведено на посаду заступника генерального директора з творчих питань, з 01 серпня 2014 року (а.с.76 т.1).

Наказом генерального директора ОСОБА_4 ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» №10-ОД від 07.05.2015 року, з метою оперативного вирішення виробничих питань у ДП «Національне газетно-журнальне видавництво», ОСОБА_1 надано дозвіл на право першого підпису документів, а саме: фінансові документи; накази; відрядження в межах України і за кордон; довіреності (а.с.30 т.1).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка колишній генеральний директор відповідача ОСОБА_4 пояснив, що необхідність у видачі вказаного наказу була обумовлена майбутнім його звільненням з 18.05.2015 р. з посади генерального директора у зв'язку з закінченням контракту та необхідністю забезпечення діяльності підприємства.

Наказом Міністра культури України від 28.10.2015 р. №780/0/17-15, ОСОБА_2 28 жовтня 2015 року призначено на посаду генерального директора ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» (а.с.134 т.1).

Наказом генерального директора ОСОБА_2 ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» №167/09-05 від 27.11.2015 р. ОСОБА_1 звільнено з посади заступника генерального директора з творчих питань з 27 листопада 2015 р. Підстава: п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України (звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків) (а.с.8 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання вказаного наказу незаконним та його скасування, поновлення працівника на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 допущено одноразове грубе порушення трудової дисципліни, що виразилось в присвоєнні повноважень генерального директора ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» і здійснення таких повноважень без належних на те підстав протягом часу з 18.05.2015 р. по 28.10.2015 р., що потягло за собою негативні наслідки для відповідача та призвело до порушення прав працівників підприємства. При цьому будь-яких порушень порядку притягнення вказаної особи до дисциплінарної відповідальності відповідачем не допущено.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідає вимогам закону та зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справ, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів.

Частиною 2 ст.147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленими ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 41 КЗпП України передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Згідно з ч. 1 п. 1 цієї статті трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків, зокрема керівником підприємства, установи організації і всіх форм власності, його заступниками тощо.

Звільнення за ч. 1 п. 1 ст. 41 КЗпП України неможливе, якщо порушення носить триваючий, а не разовий характер

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 22 «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4, 7, 8 ст. 40, п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу №167/09-05 від 27.11.2015 р., підставою для звільнення позивача з роботи слугувало те, що 01.10.2015 р. ОСОБА_1, перебуваючи на посаді заступника генерального директора з творчих питань підприємства, наказом №131/09-05 від 01.10.2015 р. звільнив працівника ОСОБА_3 без належних повноважень. Відповідно до п.6.6 Статуту підприємства звільнення працівників належить до виключної компетенції директора підприємства. Згідно п. 9.4.3 Статуту підприємства, виключно керівник підприємства має видавати накази.

Разом з тим, відповідно до п. 1.6 посадової інструкції заступника генерального директора з творчих питань, затвердженої 04.07.2012 р., заступник генерального директора з творчих питань у разі відсутності генерального директора видавництва (відпустка, відрядження, хвороба), згідно із наказом, виконує його обов'язки.

Судом встановлено, що призначений наказом від 16.07.2015 р. в.о. генерального директора підприємства ОСОБА_9 не приступив до виконання своїх посадових обов'язків, а вказаний наказ про його призначення 02.10.2015 р. було скасовано, як не реалізований.

Даючи юридичну кваліфікацію діям позивача, який в період після звільнення попереднього керівника та призначення нового керівника, за наявності наказу ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» №10-ОД від 07.05.2015 року про надання дозволу на право першого підпису документів, в тому числі наказів, тієї обставини, що ОСОБА_3 з моменту свого звільнення з роботи до цього часу наказ про звільнення не оскаржила, останній є чинним та ніким не скасований, за відсутності доказів шкідливих наслідків для відповідача внаслідок видачі цього наказу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях позивача ознак грубого порушення своїх трудових обов'язків, які б давали право на застосування такого крайнього виду дисциплінарної відповідальності, як звільнення з роботи.

При цьому колегія суддів враховує і ту обставину, що дії позивача по виконанню обов'язків фактично відсутнього керівника носили системний та триваючий характер, обставини видачі наказу від 01.10.2015 р. за підписом позивача ніким не приховувались, а звільнення відповідача з роботи відбулось 27.11.2015 р., після звернення позивача до керівника відповідача з вимогою від 26.11.2015 р. про надання інформації з приводу порушення строків виплати заробітної плати, підстави відмови здійснити виплату заробітної плати за жовтень та за першу половину листопада 2015 р., надання розрахунку заборгованості по заробітній платі тощо (а.с. 46- 48 т.1).

З урахуванням обставин справи, зібраних по справі доказів в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що застосування відповідачем п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України для припинення дії трудового договору та звільнення позивача є неправомірним.

З урахуванням викладеного, вимога позивача про визнання наказу про звільнення незаконним та про поновлення його на попередній посаді є такою, що підлягає задоволенню.

Чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка їх законності.

Враховуючи викладене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання наказу про його звільнення незаконним та поновлення на посаді, яку позивач займав на момент звільнення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При визначенні розміру заробітної плати позивача суд враховує надану відповідачем довідку від 22.02.2016 р. №57/01-08/12, відповідно до якої денна середня заробітна плата позивача становить 325,12 грн. ( 6990 грн. + 6990 грн. /43 роб. дні) (а.с.75).

Кількість днів вимушеного прогулу за період з 28.11.2016 р. по 16.06.2016 р. становить 139 робочих днів.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 45 191, 68 грн. (325,12 грн. х 139 днів), без урахування податків та обов'язкових платежів.

Враховуючи ту обставину, що вимоги позивача про стягнення компенсації днів невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про поновлення на роботі є взаємовиключними, правові підстави для задоволення позову в решті заявлених позовних вимог відсутні.

За таких підстав рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1460, 59 грн. (451,92 грн. + 497,11 грн. + 243,60 грн. + 267,96 грн.).

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ генерального директора Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» від 27.11.2015 р. №167/09-05 про звільнення ОСОБА_10 з посади заступника генерального директора з творчих питань.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з творчих питань Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» з 27 листопада 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.11.2015 р. по 16.06.2016 р. в сумі 45 191 грн. 68 коп. (сума зазначена без урахування податків та обов'язкових платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» в дохід держави судовий збір в сумі 1460 грн. 59 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/8199/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.