АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6900/16 Головуючий 1 інст. - Грищенко І.О.
Справа № 638/9285/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» листопада 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав: честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що їй стало відомо, що згідно ЄРДР за заявою ОСОБА_2 від 29 жовтня 2014 року відкрито кримінальне провадження № 0005889 за ч.1 ст.358 КК України щодо протиправних дій директора ТОВ «Пульсар-92» ОСОБА_1, яка шляхом підробки документів розтратила грошові кошти та майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначила, що в позовній заяві, яка подана до Господарського суду Харківської області, ОСОБА_2 стверджував про підробку його підпису саме на протоколі загальних зборів засновників ТОВ «Пульсар-92» від 10 вересня 2014 року.

Вказала, що згідно висновку Харківського інституту судової експертизи ім. Засл. Проф. М.С.Бокаріуса від 09 грудня 2014 року почеркознавчого експертного дослідження № 13864 за її заявою підтверджено, що підписи виконані особисто ОСОБА_2 При розгляді справи Господарським судом Харківської області представник ТОВ «Пульсар-92» та ОСОБА_2 визнали належність підпису ОСОБА_2 на протоколі загальних зборів учасників від 10 вересня 2014 року.

Зазначила, що на судових засіданнях при розгляді цієї справи та в Господарському суді Харківської області ОСОБА_2 виказав нові звинувачення щодо фальсифікації самого протоколу від 10 вересня 2014 року загальних зборів засновників ТОВ «Пульсар-92», який друкувався особисто секретарем товариства та її пояснення з даного приводу знаходяться в матеріалах справи, а також звинуватив її у підробці нотаріально посвідченої довіреності від 14 березня 2014 року, що видана його рідним братом - ОСОБА_4, як директором ТОВ «Пульсар-92».

У заяві від 02 вересня 2016 року за особистим підписом ОСОБА_2 він також звинувачує її у фальсифікації документів стосовно фінансово-господарської діяльності ТОВ «Пульсар-92» та продовжує маніпулювати кримінальним провадженням № 0005889.

Вказала, що вона зазнала моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і додаткових зусиль для організації її життя та життя членів її сім`ї.

Вважала, що поширення ОСОБА_2 неправдивої інформації принижує її честь, гідність та ділову репутацію як жінки - юриста, економіста, інженера, матері двох синів та громадянки України. Поширення неправдивих відомостей відповідачем спричинило їй моральну шкоду, оскільки на даний момент вона знаходиться під впливом психологічного та морального тиску, що призводить до вимушених змін у її життєвих та службових стосунках. Весь цей час вона відчуває біль, гнів та обурення за те, що ОСОБА_2 вважає за можливе поширювати неправдиву інформацію щодо неї, фактично вона стала заручником його недобросовісного ставлення. Ті почуття, які вона відчуває протягом тривалого періоду, негативно позначилися на повсякденному житті, і всі ці негативні емоції вона переживає з кожним днем гостріше.

Просила визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушуючи її права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію ствердження ОСОБА_2 щодо підробки його підпису на протоколі загальних зборів засновників ТОВ «Пульсар-92» від 10 вересня 2014 року; визнати ствердження ОСОБА_2 про підробку його підпису наклепом; зобов'язати ОСОБА_2 принести їй вибачення засобами поштового зв'язку; зобов'язати ОСОБА_2 зупинити зловживання своїм правом щодо повідомлення та поширення інформації стосовно неї щодо підробки документів стосовно ТОВ «Пульсар-92», код за .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати, ухвалити нове рішення та задовольнити позовні вимоги. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги.

Зокрема, зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у кримінальних провадженнях вона не має процесуального статусу; що кримінальне провадження за ознаками статті 383 КК України триває; що ОСОБА_2 у господарських справах визнав належність йому підпису на протоколі загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар 92» від 10 вересня 2014 року, відмовився від проведення почеркознавчої експертизи та після визнання недійсною угоди заборгував 489750,00 грн., що стало приводом для банкрутства підприємства.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична та юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: зокрема опублікування її у пресі чи з використанням інших засобів масової інформації хоча б однієї особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його права.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі та ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту, тому вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року із змінами та доповненнями інформація - це будь - які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. На відміну від них згідно до статті 30 зазначеного Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночні судження (за винятком наклепу) є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири тощо). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

При цьому судова колегія звертає увагу на практику Європейського суду, яка відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» є джерелом права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для запобігання заворушенням чи злочинам для охорони здоров'я чи моралі для захисту репутації чи прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, обмеження цього права допускається у виняткових випадках та за обов'язковою відповідністю умовам: а)передбачуваності законом конкретного втручання; б)відповідності втручання легітимній меті; та в)за умови необхідності втручання в демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів з заявою щодо протиправних дій позивача, яка шляхом підробки документів розтратила кошти та майно товариства, розташованого по вулиці Котлова, № 168 за період з 08 серпня 2014 року по 27 жовтня 2014 року.

05 листопада 2014 року зазначена заява зареєстрована в ЄРДР № 0005889 за ч.1 ст.358 КК України; відкрито кримінальне провадження, яке до теперішнього часу триває.

10 грудня 2014 року представником відповідача за довіреністю ОСОБА_5 подано позов до Господарського суду Харківської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який рішенням Господарського суду Харківської області від 10 квітня 2015 року по справі № 922/5747/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 червня 2015 року по справі № 922/5747/14 задоволено частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 26а-:-26с в літ. «В'-1», загальною площею 852,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 07 жовтня 2014 року між ТОВ «Пульсар-92» (61017, м. Харків, вул. Лозівська, буд. 5, кімната 26, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Геронтісса і К» (61115, м. Харків, проїзд Орловський 2-й, буд. 3, ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. за реєстровим № 1108; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» (61017, м. Харків, вул. Лозівська, буд. 5, кімната 26, ) право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 26а-:-26с в літ. «В'-1», загальною площею 852,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4, задоволено частково; визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» від 10 вересня 2014 року, оформлене протоколом № 12/2014 від 10 вересня 2014 року; вирішено питання щодо стягнення судового збору; в решті позовів - відмовлено.

Із матеріалів справи вбачається, що у червні 2015 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар - 92» про захист особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації. Однак, в подальшому вона відмовилася від своїх позовних вимог, внаслідок чого ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2015 року провадження у справі було закрито.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначила, що поширення щодо неї недостовірної інформації ОСОБА_2 відбулося в позовній заяві від 26 листопада 2014 року; в заяві, що стала підставою для кримінального провадження, в заяві про перегляд заочного рішення від 02 липня 2015 року та в присутності 50 осіб трудового колективу 26 жовтня 2014 року.

Як вбачається із роз'яснень, які містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

При цьому слід звертати увагу на те, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Із змісту рішення Конституційного Суду України (справа про поширення відомостей), справа № 8-рп/2003 від 10 квітня 2003 року вбачається, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Аналізуючи наведені правові норми, судова колегія вважає, що не є поширенням недостовірної інформації вимоги, викладені ОСОБА_2 в позовній заяві від 26 листопада 2014 року; в заяві, що стала підставою для кримінального провадження, в заяві про перегляд заочного рішення від 02 липня 2015 року, оскільки в даному випадку має місце реалізація ОСОБА_2 конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з змісту позову вимоги щодо поширення недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 в присутності 50 осіб трудового колективу 26 жовтня 2014 року в суді першої інстанції не були предметом розгляду, тому не можуть бути розглянуті і в суді апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції з додержанням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України, встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту поширення ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 недостовірної інформації.

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії