Номер провадження: 22-ц/785/4712/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_4 від 22 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» про поновлення на роботі працівника, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

18 червня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просила поновити її на посаді бухгалтера в даному підприємстві та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

Позивач мотивувала свої вимоги тим, що наказом № 16 о/с від 03.04.2015 року її прийняли на роботу на посаду бухгалтера до Одеської філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», з випробувальним терміном 3 місяці, де вона сумлінно працювала, однак наказом № 25 о/с від 09.06.2015 року була звільнена із займаної посади на підставі ст.28 КЗпП України, як така, що не пройшла строк випробування.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки підставою для звільнення стала її вагітність, про яку дізнався директор підприємства, та пропонував звільнитись за власним бажанням.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка була прийнята на посаду бухгалтера з випробувальним терміном, однак постійно впродовж випробувального терміну порушувала посадову інструкцію, що й стало підставою для обґрунтованого висновку про її невідповідність займаній посаді.

Про перебування позивачки в стані вагітності відповідачу стало відомо після отримання з Приморського районного суду м. Одеси позовної заяви з додатками, а саме з медичної довідки про вагітність №144 від 10.06.2015 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_3 не пройшла випробувального терміну, а тому була звільнена із займаної посади на підставі ст.28 КЗпП України, як така, що не пройшла строк випробування.

При цьому звільнення не повязане з її вагітністю, оскільки про такий її стан відповідачу стало відомо лише вже під час розгляду даної справи в суді.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, наказом № 16 о/с від 03.04.2015 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу на посаду бухгалтера до Одеської філії ДП МВС України «Інформ - Ресурси», з випробувальним терміном 3 місяці.

У відповідності до ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору сторонами були обумовлені умови, з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка їй доручається, з якими позивачка ознайомлена під розписку до початку роботи (а.с.39).

Разом з тим, згідно доповідних записок головного бухгалтера ОСОБА_4 на імя директора Одеської Філії ДП МВС України «Інформ - Ресурси», було виявлено невідповідність ОСОБА_3 займаній посаді. Так, в доповідних записках зокрема зазначено, що позивачка під час випробувального терміну показала, що рівень її професійних знань не відповідає вимогам до посади, необхідних для правильного ведення банківських розрахунків підприємства (а.с. 9-11).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відповідачем впродовж випробувального терміну було встановлено, що ОСОБА_3 не володіє необхідними вміннями та навичками, не витримує випробування, недоліки допущені нею були приводом для проведення додаткових перевірок та виправлення її роботи, порушувала посадову інструкцію, що й стало підставою для висновку про необхідність її звільнення.

У звязку з викладеними обставинами та через невідповідність ОСОБА_3 займаній посаді, за результатами іспиту наказом № 25 о/с від 09.06.2015 року ОСОБА_3 була звільнена з займаної посади бухгалтера ОФ ДП МВС України «Інформ - Ресурси» на підставі ст.28 КЗпП України з 09.06.2015 року, про що в той же день ОСОБА_3 була ознайомлена під розпис (а.с.5).

Таким чином, в даному випадку позивач діяв у відповідності до ч.2 ст. 28 КЗпП України, гідно якої якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Тобто, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.

Доводи апелянта про те, що вона була звільнена через перебування її в стані вагітності, є безпідставними і не підтверджується жодними доказами, які в матеріалах справи.

Як було зазначено вище, позивака була звільнена з посади 09.06.2015 року, однак довідка про її вагітність, яка мається в матеріалах справи за № 144, датована 10.06.2015 року, тобто цю довідку позивачка отримала в медичному закладі наступного дня після її звільнення (а.с.6)

Крім того, як вбачається із вказаної довідки, на день її видачі строк вагітності ОСОБА_3 становив 19 тижнів, а під наглядом лікарів по факту вагітності вона перебувала з 19.03.2015 року, тобто ще до моменту прийняття на роботу, про що вона приховала від адміністрації Одеської Філії ДП МВС України «Інформ - Ресурси».

Таким чином, судом першої інстанції безспірно встановлено, що ОСОБА_3 при прийняті на роботу не повідомила роботодавця про стан вагітності, і при цьому суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачу було відомо про вагітність позивачки на час її звільнення на підставі ст.28 КЗпП України.

Що стосується посилання апелянта на те, що вона не підлягала звільненню, оскільки у відповідності до ч. 3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста ст. 179) одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, є також безпідставними, з огляду на наступне.

Зазначені гарантії для вагітних жінок встановлені лише у разі їх звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення передбачено лише ст.ст. 40-41 КЗпП України.

Однак, враховуючи, що позивачка ОСОБА_3 була звільнена з посади за ст. 28 КЗпП України, гарантії які передбачені ч. 3 ст.184 КЗпП України, на неї не розповсюджуються.

Також суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсація моральної шкоди є похідними від вимоги про поновлення на роботі, підстави для такого задоволення відсутні.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_4 від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_5

ОСОБА_2