АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Разумова М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Авторесурс» про визнання договорів поруки припиненими, -

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», поданою Химчуком АндріємВолодимировичем

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.03.2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа: ТОВ «ТД Авторесурс» про визнання договорів поруки припиненими. Визнано поруку припиненою за договором поруки № 100.2.3-04/97п-10-1 від 05.08.2010 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк», з 09.12.2011 року. Визнано припиненою поруку за договором поруки № 100.2.3-13/222п-11 від 26.12.2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк», з 28.06.2012 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ «ВТБ Банк», через свого представника, подало апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування банк зазначив, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 просив суд визнати припиненими договори поруки, а суд визнав поруку припиненою, чим вийшов за межі позовних вимог. Враховуючи позовні вимоги, суд повинен був відмовити у позові в повному обсязі.

Справа №761/32478/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8134/2016
Головуючий у суді першої інстанції: А.І.Саадулаєв
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Щодо припинення правовідносин поруки за договорами поруки зазначив, що у договорі поруки сторони узгодили, що кредитні договори включають в себе будь-які додаткові договори до таких договорів (в тому числі, що збільшують боргові зобов'язання). Відповідно до п. 1.1 вказаних договорів ОСОБА_3 поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитних договорів або можуть виникнути на підставі них у майбутньому. За таких підстав поручитель наперед та завчасно погодився на те, що збільшення обсягу його відповідальності не потребує подальшого отримання від нього згоди, погодження чи укладання будь-яких додаткових договорів з банком, у зв'язку з чим підстави для припинення поруки за договорами поруки відсутні.

У судовому засіданні представника ПАТ «ВТБ Банк» Разумов М.А. підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з викладених підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд її відхилити посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

ТОВ «Авторесурс» явку свого представника в судове засідання не забезпечило, про час і місце судового розгляду Товариство повідомлялось належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи з урахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом 22.11.2013 року, в якому просив визнати припиненим договір поруки №100.2.3-04/97п-10-1 від 05.08.2010 р., а також договір поруки №100.2.3-13/222п-11 від 26.12.2011 р., укладені між ним та ПАТ «ВТБ Банк». Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ПАТ «ВТБ Банк» 5 серпня 2010 року укладено договір поруки №100.2.3-04/97п-10-1, за яким він поручився перед банком за виконання ТОВ «Торговий Дім-НІКО» (позичальник), правонаступником якого є ТОВ ТД «Авторесурс», зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору №100.2.3- 04/85к-10 від 05.08.2010 р. (надалі - кредитний договір №1), або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Крім того, 26 грудня 2011 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір поруки №100.2.3-13/222п-11, за яким він поручився перед банком за виконання ТОВ «Торговий Дім-НІКО» зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору №100.2.3-13/219к-11 від 23.12.2011р. (надалі - кредитний договір №2), або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Посилаючись на те, що у подальшому ПАТ «ВТБ Банк», без отримання його згоди, як поручителя, було укладено з позичальником певну кількість договорів про внесення змін до вказаних кредитних договорів, чим було збільшено обсяг його відповідальності. Оскільки відповідач не ознайомив його зі змінами, внесеними до кредитного договору №1, та не отримував його згоди виступити поручителем за зобов'язаннями позичальника, визначеними Договором №8 від 09.12.2011 р. про внесення змін до кредитного договору №1, Договором №10 від 25.07.2012 р. про внесення змін до кредитного договору №1, Договором №11 від 28.12.2012 р. про внесення змін до кредитного договору №1, Договором №1 від 28.06.2012 р. про внесення змін до кредитного договору №2, Договором №3 від 28.12.2012 р. про внесення змін до кредитного договору №2, у зв'язку із чим вважав поруку відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України припиненою з моменту укладення Договору № 8 від 09.12.2011 року про внесення змін до кредитного договору №1 та Договору №1 від 28.06.2012 р. про внесення змін до кредитного договору №2.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припинилася у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам виходячи з наступного.

Так, 5 серпня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Торговий Дім-НІКО», правонаступником якого є ТОВ «ТД Авторесурс», перед банком за кредитним договором № 100.2.3-04/85к-10 від 05.08.2010 року на суму 67 268 796,36 грн.

26 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ БАНК» було укладено ще один договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Торговий Дім-НІКО», правонаступником якого є ТОВ «ТД Авторесурс», перед банком за кредитним договором № 100.2.3-13/219к-11 від 26 грудня 2011 року на суму 8 375 000 доларів США.

Крім того, 9 грудня 2011 року, 9 липня 2012 року та 28 грудня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «ТД Авторесурс» було укладено додаткові договори до кредитного договору № 100.2.3-04/85к-10 від 5 серпня 2010 року, якими збільшено розмір комісійної винагороди та збільшено розмір штрафних договірних санкцій за порушення умов договору.

Також, 28 червня 2012 року та 28 грудня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ ТД «Авторесурс» укладено додаткові договори до кредитного договору № 100.2.3-13/219к-11 від 26 грудня 2011 року, якими суттєво збільшено розмір комісійної винагороди, зокрема відповідно в розмірі 5 000 грн. і 531 350 грн.).

При цьому, 28 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір №2 про внесення змін до договору поруки від 5 серпня 2010 року, яким погоджено відповідальність поручителя за кредитними зобов'язаннями ТОВ «ТД Авторесурс» перед банком за договором № 100.2.3-04/85к-10 від 5 серпня 2010 року.

Також, 28 грудня 2012 року між ОСОБА_3, та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір № 1 про внесення змін до договору поруки від 26 грудня 2011 року, яким погоджено відповідальність поручителя за кредитними зобов'язаннями ТОВ «ТД Авторесурс» перед банком за договором № 100.2.3-13/219к-11 від 26 грудня 2011 року.

Частиною 1 статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; становлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної відповідальності навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається зі змісту договору №8 від 09.12.2011 р. про внесення змін до кредитного договору №100.2.3-04/85к-10 від 05.08.2010 p., банк та боржник дійшли згоди викласти п. 3.4.1 статті 3 «Плата за кредит, порядок нарахування та сплати» вказаного кредитного договору в наступній редакції: « 3.4.1. За внесення змін до Договору позичальник в термін по 13 грудня 2011 року зобов'язаний сплатити Банку на рахунок для обліку/сплати комісійної винагороди, визначений п.11.1 цього Договору, винагороду за внесення змін до Договору в розмірі 5000 грн.».

Відповідно до п.2 договору №1 від 27 червня 2012 року про внесення змін до кредитного договору № 100.2.3-13/219к-11 від 26 грудня 2011 року, сторони дійшли згоди викласти п. 3.4.1 статті 3 «Плата за кредит, порядок нарахування та сплати» вказаного кредитного договору в наступній редакції: « 3.4.1. За внесення змін до Договору позичальник в термін по 13 грудня 2011 року зобов'язаний сплатити Банку на рахунок для обліку/сплати комісійної винагороди, визначений п.11.1 цього Договору комісійну винагороду за внесення змін до Договору в розмірі 5000 грн.».

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідно до умов укладених договорів поруки поручитель погодився з тим, що збільшення обсягу його відповідальності не потребує подальшого отримання від нього згоди на укладення будь-яких додаткових угод, є необґрунтованими.

Висновок суду першої інстанції про те, що поручитель не погоджувався з тим, що збільшення обсягу відповідальності можливе без узгодження з ним, тобто без повідомлення про такі зміни, відповідає обставинам справи та є правильним.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що лише 28.12.2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договори №1 та №2 про внесення змін до договорів поруки 1,2 про погодження нести відповідальність за збільшені кредитні зобов'язання ТОВ «ТД «Авторесурс» перед банком, тобто після припинення поруки внаслідок підвищення обсягу відповідальності поручителя з 09.12.2011 року за договором поруки №1 та з 28.06.2012 року за договором поруки №2.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що невірно обраний позивачем спосіб захисту, а саме спосіб не передбачений законом та договорами поруки є підставою для відмови в позові не беруться колегією суддів до уваги, оскільки є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно із вимогами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання припиненими договорів поруки на підставі ч.1ст. 559, ОСОБА_3 послався на невизнання банком зазначеного факту.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

За положеннями ч. 1 ст. 559 припинення поруки у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок збільшення обсягу його відповідальності, презюмується.

Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15,20 ЦК України) слід дійти висновку про те, в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.1 ст. 559, на припинення зобов'язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч.2 ст.16 ЦК України.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції Українита статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом.

Отже, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є підставою для визнання договору поруки припиненим (постанови від 21 травня року 2012: № 6-69цс11, № 6-18св11, № 20цс11, № 88цс11).

Таким чином права поручителя підлягають судовому захисту за його позовом шляхом визнання поруки такою, що припинена.

Разом з тим, частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

Положеннями статті 553 ЦК України встановлено, що обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Так, закон пов'язує припинення договору поруки за двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Та обставина, що позивач просив суд визнати припиненими договори поруки, не свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши поруку припиненою. Так, зі змісту позовної заяви, з її доводів та обґрунтування нормою матеріального права, вбачається, що позивач фактично просив суд визнати поруку припиненою, що і було ухвалено судом.

Надаючи належну оцінку п. 1 договору № 2 від 28 грудня 2012 року про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-04/97п-10-1 від 5 серпня 2010 року та п. 1 договору № 1 від 28 грудня 2012 року про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-13/222п-П від 28 грудня 2012 року у сукупності зі змістом інших умов відповідних договорів поруки і кредитних договорів колегія суддів встановила, що ОСОБА_3 зі змінами, внесеними до кредитних договорів № 100.2.3-04/85к-10 та № 100.2.3-13/219к-11 не погоджувався.

Отже, підписання ПАТ «ВТА Банк» та боржником першої зімни до кредитного договору, яка збільшувала відповідальність ОСОБА_3 як поручителя, без його згоди мало наслідком за собою припинення правовідношення поруки, з припиненням якої втратив чинність і договір поруки. Крім того, матеріалами справи встановлено, що були і друга і третя зміни основного зобов'язання за кредитними договорами, які збільшували відповідальність ОСОБА_3 як поручителя без його на те згоди.

Перевіряючи питання чи є запроваджена змінами до кредитних договорів комісійна винагорода борговою сумою, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Норми чинного законодавства, які регулюють правовідносини поруки не визначають і не застосовують термін «боргова сума». Натомість чинне законодавство застосовує термін «зобов'язання боржника».

Із матеріалів справи і доданих договорів вбачається, що зобов'язання сплатити комісійну винагороду виникло у боржника внаслідок внесення змін до кредитних договорів. При цьому слід врахувати положення ч.2 ст. 554 ЦК України, якими встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Інше договором поруки не встановлено. У договорах поруки (пункт 1.1) зазначається, що поручитель ОСОБА_3 відповідає перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору, або можуть виникнути у майбутньому. Таким чином, суд приходить до висновку, що внесення змін до кредитних договорів про сплату боржником ПАТ «ВТБ Банк» комісійної винагороди збільшує зобов'язання боржника за кредитним договором, що відповідно до ч.2 ст. 554 ЦК України збільшує і відповідальність ОСОБА_3 як поручителя незалежно від того це «боргова сума» чи інша сума.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що припинення поруки пов'язується не тільки з фактом зміни умов основного зобов'язання, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, але такі зміни які можуть призвести до збільшення відповідальності ОСОБА_3 як поручителя. Тобто, незалежно від того, як, у які строки, у якому порядку мала сплачуватись комісія за кредитними договорами, вона збільшила зобов'язання боржника за кредитними договорами, а відповідно збільшила чи могла збільшити і розмір відповідальності ОСОБА_3, як поручителя, без його згоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження ПАТ «ВТБ Банк» у апеляційній скарзі про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які ПАТ «ВТБ Банк» посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», подану Химчуком АндріємВолодимировичем, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: