Апеляційний суд Житомирської області

Справа №285/4366/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді: Коломієць О.С.
суддів: Жигановської О.С., Зарицької Г.В.
з участю секретаря
судового засідання: Добровольскої Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванс-Сервіс» про зміну дати та формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати та моральної шкоди
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванс-Сервіс» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2016 року
в с т а н о в и л а :
Позивач 30 листопада 2015 року звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванс-Сервіс» з вказаним позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02 березня 2016 року, просив зобов`язати відповідача скасувати наказ про його звільнення № 75 від 27.03.2014 року та винести наказ про його звільнення з роботи з 31.07.2014 року; змінити формулювання причини його звільнення з п.3 на п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін; стягнути з ТОВ «Аван-Сервіс» заробітну плату за період його призову під час мобілізації з 27.03.2014 року по 27.07.2014 року в сумі 4284,44 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 372,74 грн. та 3000 грн. моральної шкоди.
На обґрунтування вимог посилався на те, що з 02.12.2013 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аван-Сервіс» (далі ТОВ «Аван-Сервіс») та працював на посаді електрозварника. 27.03.2014 року отримав повістку про явку до Новоград-Волинсько-Червоноармійського об`єднаного міського військового комісаріату (далі військкомат), а 31.03.2014 року його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Однак, в порушення вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» № 1169-VII від 27 березня 2014 року, відповідач звільнив його із займаної посади на підставі п.3 ст.36 КЗпП України при цьому не врахувавши, що за ним, як таким, що був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Незаконним звільненням з роботи порушені його трудові права та заподіяна моральна шкода.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2016 року позов задоволено частково. Наказ № 75 ТОВ «Аван-Сервіс» від 27.03.2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 з 27.03.2014 року на підставі п.3 ст.36 КЗпП України змінений в частині формулювання причин та дати звільнення: а саме вважати звільненим з 31.07.2014 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Стягнуто з ТОВ «Аван-Сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4872 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів та моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач у справі ТОВ «Аван-Сервіс» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи та досліджені матеріали справи, порушені норми процесуального і матеріального права, в зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи, які досліджувались під час розгляду справи. При цьому зазначає, що висновки суду з приводу невжиття відповідачем жодних заходів з метою поновлення позивача на роботі, зроблені з грубим порушенням ст. 57 ЦПК України, оскільки будь-яких доказів на підтвердження звернення ОСОБА_1 до відповідача з проханням поновити його на роботі та надання необхідних документів для видачі відповідного наказу і нарахування середнього заробітку з метою його компенсації позивачем надано не було. Крім того, у суду не було підстав для зміни формулювання причин звільнення, оскільки позивачем не доведено факт домовленості з відповідачем про звільнення з роботи за угодою сторін. Також вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом передбачений ст. 233 КЗпП України, через те, що про порушення свого права останній дізнався 27 березня 2014 року у день свого звільнення.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені вимоги чинного трудового законодавства при звільненні позивача, що є підставою для зміни наказу про звільнення з роботи в частині формулювання причини звільнення та дати, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Проте повністю з такими висновками суду погодитися неможливо виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 02.12.2013 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Аван-Сервіс» на посаді електрозварника.
27 березня 2014 року ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 17.03.2014р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 і ОСОБА_1 зобов`язано 27 березня 2014 року з`явитись до військкомату, що підтверджується повісткою виданою позивачу.
Наказом № 75 від 27.03.2014 року позивач був звільнений з ТОВ «Аван-Сервіс» відповідно до п. 3 ст.36 КЗпП України з 27.03.2014 року.
На військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував з 31.03.2014 року.
07.07.2014 року ОСОБА_1 був звільнений в запас Збройних сил України за сімейними обставинами.
01.08.2014 року позивач прийнятий на роботу в ТОВ «Агро-Відродження» на посаду логіста, де пропрацював до 30.06.2015 року, звільнившись за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.
За зверненнями військового комісару Новоград-Волинського-Червоноармійського ОМВК від 13.06.2014 року та самого позивача 31.07.2014р. в усній формі після звільнення в запас з військової служби, адресованими директору ТОВ «Аван-Сервіс» щодо поновлення позивача на роботі та виплати останньому середнього заробітку за весь час проходження військової служби у особливий період, у проханні було відмовлено із посиланням на відсутність у позивача необхідних документів, які підтверджували проходження ним військової служби.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Указом Президента України від 17.03.2014р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014р. № 1126-VІІ оголошено та проведено часткову мобілізацію на території ряду областей, у тому числі і Житомирської.
Згідно ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частин 2 і 3 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст.119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Суд першої інстанції встановивши, що позивачу, звільненому з роботи для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, Законом гарантується збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності, дійшов обґрунтованого висновку про порушення ТОВ «Аван-Сервіс» трудових прав позивача, через відмову поновити ОСОБА_1 на роботі та виплатити середній заробіток за час проходження служби.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині зміни формулювання причин та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди з огляду на наступне.
Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 , вважаючи своє звільнення незаконним, просить змінити дату та формулювання причини його звільнення з ТОВ «Аванс-сервіс» на 31 липня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України.
При цьому вимог про визнання наказу про звільнення з роботи з 27.03.2014 року за п.3 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновлення на роботі позивач не заявляв.
Відповідно до вимог п.1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір припиняється за згодою сторін та в строк, визначений сторонами.
Судом першої інстанції під час розгляду було встановлено, що позивач був звільнений з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП і датою звільнення є 27.03.2014 року. Дана обставина підтверджується копією наказу про звільнення, витягом з книги обліку руху трудових книжок, де зазначено дату видачі трудової книги ОСОБА_1 27.03.2014 року з його підписом у відповідній графі. Дата звільнення позивача з ТОВ «Аван-Сервіс» саме 27.03.2014 року підтверджується також копією його трудової книжки, яка була зроблена відповідачем відразу ж після її заповнення та перед її видачею позивачу та податковою звітністю ТОВ «Аван-Сервіс» до податкового органу за формою № 1 ДФ за І квартал 2014 року від 12.05.2014 року.
Рішення суду в частині встановлення дати звільнення з ТОВ «Аван-Сервіс» позивачем ОСОБА_1 не оскаржено.
Дата звільнення 31 липня 2014 року стороною позивача не мотивована, оскільки як вбачається із матеріалів справи позивач був звільнений з роботи 27.03.2014 року у зв`язку з призовом на військову службу і був звільнений в запас Збройних сил України 07.07.2014 року. Обставини перебування у трудових відносинах з ТОВ «Аван-Сервіс» з 08.07.2014 року по 31.07.2014 року належними та допустимими доказами не підтверджені.
Також під час розгляду справи позивач не довів факту домовленості з відповідачем про своє звільнення з роботи за угодою сторін і саме 31 липня 2015 року.
Як вбачається із матеріалів справи та з пояснень позивача у судовому засіданні, він не звертався до відповідача з заявою про розірвання трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України і, відповідно, відповідач не давав своєї згоди на таке звільнення.
Згідно із ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
Таким чином, оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про звільнення за угодою сторін і ТОВ «Аван-Сервіс» не висловлювало такої згоди та беручи до уваги, що спір вирішується в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зміни формулювання причин та дати звільнення задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки вони є похідними від основної вимоги. Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволені позову.
Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванс-Сервіс» задовольнити.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванс-Сервіс» про зміну дати та формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати та моральної шкоди відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді :