АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Радосинь", третя особа: комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1998 року вона є членом Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Радосинь" (далі - АГК "Радосинь"). На підставі рішення Київради №5491 від 19 серпня 1999 року кооперативу було надано у постійне користування 5,0031 ГА землі. 8 червня 1998 року Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК "Радосинь" зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району. Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва. Враховуючи, що будівля вже була запроектована та погоджена з відповідними службами, керівництво кооперативу звернулося до Ватутінської районної державної адміністрації з проханням перепрофілювати запроектовані приміщення під магазини та станцію технічного обслуговування, на що було отримано позитивну відповідь при умові внесення змін у проектну документацію та погодження її з відповідними службами міста. 15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК "Радосинь" їй та іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків №1,2,3 СТО, металевого боксу, а також топкових №1,2,3. Позивачу особисто були виділені місця під будівництво групи приміщень загальною площею 747,1 кв.м. в блоці №3, а також Ѕ блоку №1. Вказує, що на підставі договірної домовленості вона повинна була побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК "Радосинь" передати ці об'єкти їй у власність. Позивач виконала взяті на себе зобов'язання, натомість відповідач не може передати вказані об'єкти у її власність, оскільки згідно вимог Статуту АГК "Радосинь" прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500000 грн. відноситься до компетенції загальних зборів. На її звернення голова кооперативу пояснив, що він неодноразово призначав загальні збори, проте зібрати кворум для вирішення даного питання не вбачається за можливе.

Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду вона користується побудованими за свій рахунок приміщеннями та сплачує податок на землю, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо передання групи приміщень у її власність, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери "З", що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери "І", що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1; зобов'язати КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери "З", що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери "І", що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери "З", що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходяться по АДРЕСА_1; право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери "І", що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1; зобов'язано КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери "З", що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери "І", що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що він є членом АГК "Радосинь". 15 квітня 1998 року між ним та головою АГК "Радосинь" ОСОБА_3 було укладено договір забудови №70, предметом якого є спільна діяльність сторін щодо будівництва гаражних боксів на території гаражного комплексу АГК "Радосинь" по АДРЕСА_1 номер боксу 703, якому в подальшому присвоєно номер 2130. Згідно умов договору скаржник зобов'язався сплатити солідарну частку об'єктів загального користування, перелік яких визначався у додатку №1 зазначеного договору. На підставі рішення АГК "Радосинь" сума внеску була визначена в розмірі 750 доларів США по курсу на день оплати. На виконання даного рішення 23 квітня 1998 року скаржником було сплачено 1057 грн. 50 коп. У вказаному кооперативі ним було побудовано два гаражні бокси №2129 та №2130, які в подальшому були об'єднані та перереєстровані розпорядженням Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2007 року у один гаражний бокс, якому було присвоєно № 2129. В додатку №1 до договору вказана зведена затратна відомість внесків, з яких вбачається, що частина сплачених ним та іншими членами кооперативу вступних внесків була використана на будівництво адміністративних приміщень кооперативу, які за рішенням суду першої інстанції були передані у власність позивача. Зазначає, що суд, в порушення норм процесуального права, не викликав його та інших членів кооперативу в судове засідання для з'ясування всіх обставин справи чим порушив його право власності на належну йому частку у збудованих адміністративних приміщеннях.

ОСОБА_2 та його представники - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 та представник АГК "Радосинь" - ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що згідно довідки АГК "Радосинь" №100 від 7 грудня 2010 року, ОСОБА_1 є членом кооперативу з 1998 року на підставі рішення загальних зборів.

Рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року №5/491 АГК "Радосинь" надано у постійне користування 5.0031 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для будівництва з подальшою експлуатацією двоповерхових гаражів на вул. Радянській. 3 у Ватутінському районі міста Києва, що підтверджується державним актом від 3 грудня 1999 року (а. с. 56-63).

8 червня 1998 року листом №02-48 Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК "Радосинь" зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району (а. с. 70).

Проте, як убачається з матеріалів справи у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, у зв'язку з чим АГК "Радосинь" звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з питань розміщення СТО та магазинів в блоці "В" в існуючих приміщеннях на території гаражного кооперативу.

Листом №02-56 від 21 серпня 1999 року кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК "Радосинь" СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста.

Протоколом АГК "Радосинь" №3 від 15 вересня 1999 року вирішено у зв'язку з відмовою Ватутінська районна державна адміністрація від будівництва учбових класів задовольнити прохання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про виділення їм площі під будівництво блоку №3 (торгово-офісного комплексу) та топкової №2 для опалення цього блоку при умові внесення ними пайових внесків в розмірі по 1500 грн. і внесків понад пай у вигляді виконання робіт по закупці і завезенню піску на територію кооперативу за власний рахунок в об'ємі по 40 тис. тон. При цьому, розподілено площу під забудову у такому порядку:ОСОБА_1 - приміщення загального площею: блок №3 - 675,5 кв.м., ОСОБА_7 - приміщення загальною площею 896,4 кв.м., топкова №2 - 65,2 кв.м.

Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_7 площу під будівництво блоку №1. Будівництво блоку №1 вирішено здійснити за рахунок інвесторів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Після завершення будівництва та здачі об'єкта в експлуатацію передати ОСОБА_7 топкову №1 та підвал блоку №1, а ОСОБА_1 другий поверх блоку№1. Перший поверх блоку №1 залишити у власності кооперативу. Сплатити ОСОБА_1 та ОСОБА_7 пайові внески у розмірі по 1500 грн.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що нею виконані взяті на себе зобов'язання щодо будівництва зазначених об'єктів, натомість відповідач ухиляється від виконання домовленості щодо передачі приміщень у власність позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керуючись ст. ст. 331, 376, 392 ЦК України дійшов висновків, що виходячи з положень вищевказаних статей право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, у зв'язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, зазначеними нормами не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

При цьому, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року № 6- 318цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Цивільним законодавством, зокрема ст. 328 ЦК України (набуття права власності), не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою як не виконання зобов'язання за домоленістю, тобто закон не пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати його виконання.

Отже, порушення зобов'язання за домовленістю між позивачем та АГК "Радосинь" тягне за собою інші правові наслідки, а не визнання права власності, яке регулюється іншими нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 331 ЦК встановлено право особи, яка створила об'єкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного об'єкта незавершеного будівництва.

При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозвіл на виконання будівельних робіт, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, статтею 331 ЦК також не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України встановлено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В матеріалах справи відсутні відомості відповідно до положень ст. 126 ЗК України на підтвердження того, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими нею об'єктами будівництва.

На підставі рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року №5/491 користувачем вказаної ділянки є АГК "Радосинь".

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного спору, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Посилання сторін на те, що у ОСОБА_2 відсутнє право на оскарження рішення суду першої інстанції, скільки останній не є членом кооперативу, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме свідоцтвом про право власності від 23 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить гаражний бокс №2129 в АГК "Радосинь", а також довідкою АГК "Радосинь" №84 від 14 серпня 2008 року з якої вбачається, що скаржник є членом АГК "Радосинь" згідно зборів уповноважених протоколу №1 від 27 травня 1997 року.

Твердження представника кооперативу про те, що довідка №84 від 14 серпня 2008 року, яка видана ОСОБА_2 АГК "Радосинь" за підписом голови є помилковою, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Радосинь" про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 1870 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Є.В. Болотов

Н.В.Поліщук