АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/5394/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1618/16Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О. В.,

суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В.,

секретар Лимар О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача ОСОБА_1,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказував, що 26 серпня 2014 року його було звільнено з роботи в Дочірньму підприємстві «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». 03 листопада 2014 року рішенням Леніського районного суду м. Полтави звільнення було визнане незаконним і поновлено його на займаній посаді. Проте, відповідач не забезпечив негайне виконання рішення суду і не допустив працівника до роботи з 07 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року. Зазначені обставини призвели до вимушеного прогулу, внаслідок якого позивач був позбавлений матеріального права на заробітню плату.

У звязку з чим, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати незаконною бездіяльність Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», повязану з не допуском його до роботи, а також стягнути з відповідача на його користь компенсацію у розмірі 46 517 грн. 69 коп., що складається з 14 430 грн. 69 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 03 листопада по 09 грудня 2014 року; 6 833 грн. 40 коп. компенсацію за порушення строків виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги; 25 253 грн. 70 коп. завданої моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_2 розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 14 430 грн. 69 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строків її виплати в розмірі 6 883 грн. 40 коп. та розмір відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., а всього 26 314 грн. 09 коп.

Вирішено питання судових витрат.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що позивач порушив встановлений законом порядок виконання судових рішень про поновлення на роботі, зокрема, не звернувся до відповідного відділу державної виконавчої служби, яка на підставі виконавчого листа наданого позивачем мала виконати рішення суду. Крім того, апелянт звертає увагу суду на відсутність доказів звернення позивача до ДП «Укравтогаз» з приводу його поновлення на роботі, у звязку з чим у відповідача не було достатніх підстав видати наказ про прийняття ОСОБА_2 на роботу, оскільки поновлення не може бути реалізоване без волевиявлення працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з підстав, визначених п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 08 червня 2010 року обіймав посаду начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».

НА підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 26 серпня 2014 року № 169 ОСОБА_2 звільнений з посади начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» з 26 серпня 2014 року у звязку з прогулом без поважної причини, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2014 року, ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 серпня 2014 року. Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2014 року по 03 листопада 2014 року 23 516 грн. 77 коп. У частині поновлення ОСОБА_2 на посаді Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 серпня 2014 року допущено негайне виконання рішення суду.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не видавши наказ про поновлення позивача на роботі і допустивши його до роботи після ухвалення судового рішення, порушив порядок негайного виконання рішення суду, у звязку з чим з нього підлягає стягненню компенсація за вимушений прогул і завдану моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді цивільної справи № 6-435цс15 (постанова від 01 липня 2015 року).

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Ленінського районного суду, яким було поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» було ухвалене судом 02 листопада 2014 року, однак, до ухвалення Апеляційним судом Полтавської рішення від 09 грудня 2014 року про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення, відповідач наказ про поновлення на роботі ОСОБА_2 не видав, а тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення, у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою, а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Як вбачається з відомостей про заробітну плату ОСОБА_2 в період січень-серпень 2014 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 534, 47 грн. /а.с. 120/. Враховуючи, що затримка з вини відповідача виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі зумовила вимушений прогул з 03 листопада 2014 року по 07 грудня 2014 року, тобто 27 робочих днів, то з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню розмір середнього заробітку за вказаний період часу.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 6 883, 40 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, наведене положення закону застосовується у випадку затримки виплати нарахованих громадянам доходів, проте, з матеріалів справи вбачається, що заробітна плата в період з 03 листопада 2014 року по 07 грудня 2014 року позивачу не нараховувалась, оскільки ОСОБА_2 у встановленому законом порядку поновлений на займаній посаді не був, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Також, на думку колегії суддів підлягає зміні оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди завданої позивачу внаслідок невиконання роботодавцем обовязку видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, невиконання відповідачем обовязку видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду призвело до порушення законних прав позивача, оскільки позивач була змушений звертатися до суду для відстоювання своїх інтересів. А тому враховуючи обсяг моральних страждань, колегія суддів вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 1 000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. п.3,4, ч.1 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року скасувати в частині задоволенняпозову ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» щодо стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 6 883, 40 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішенням, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» щодо стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 6 883, 40 грн. відмовити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року в частині визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди змінити, зменшивши розмір відшкодування завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_2 з 5 000 гривень до 1 000 гривень.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя (підпис) О. В.Чумак

Судді: (підпис) ОСОБА_4

(підпис) ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1