АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/9155/14-ц Головуючий І інстанції - Бережна Н.М.
Провадження: 22-ц/790/4222/16 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів -Коровіна С.Г., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря -Котлярової М.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26.01.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ( далі за змістом - Банк»), та ОСОБА_2 було укладено договір № HAXRRX13320184, згідно умов якого ОСОБА_2, отримав кредит у розмірі 2268 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Умовами договору передбачено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, ОСОБА_2 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно Умов договору. Таким чином, в порушення норм закону та умов договору, ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконав. Відповідно до п. 5.3 Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») - при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_2 станом на 12.08.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 28591 грн. 57 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1518 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 10406,54 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 367,44 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 14461,90 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 1337,69 грн., яку позивач просив стягнути на його користь.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував вимоги ст.ст.257, 261, 267 ЦК України та прийшов до невірного висновку про пропущення загального строку позовної давності на звернення до суду з вимогами до відповідача. Суд першої інстанції не врахував, що п.п.5.4,5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачена позовна давність у п'ять років для стягнення усіх сум, нарахованих за кредитним договором та нарахування пені здійснюється впродовж трьох років з моменту, коли відповідне зобов'язання повинно було виконано. Також, суд першої інстанції проігнорував наданий позивачем розрахунок, з якого вбачається, що відповідач в період з 14.02.2011 року по 14.11.2011 рік здійснював декілька платежів, що є підставою для перериву строку позовної давності і з цього часу відлік строк позовної давності рахується спочатку.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що 26.01.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № HAXRRX13320184, відповідно до умов якого останньому надано кредит в розмірі 2268 грн. на строк з 26.01.2007 року по 25.01.2008 року включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 30 грн. 62 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 378 грн. в обмін на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Згідно з п. 4.2 Умов, при порушенні Позичальником зобов'язань із погашення Кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом в розмірі 11,83% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом /а.с. 8, 9-12, 13/.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував. Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 12.08.2014 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість у розмірі 28591 грн. 57 коп., та яка складається із: заборгованості за кредитом - 1518 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 10406,54 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 367,44 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 14461,90 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 1337,69 грн. /а.с. 7/.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд вказав, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності для звернення до суду.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» право примусового стягнення в судовому порядку заборгованості з відповідача за кредитним договором виникло з лютого 2007 року та існувало в межах загального строку позовної давності - до лютого 2010 року, а до суду Банк звернувся 04.09.2014 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності. Будь-яких доказів того, що з часу початку перебігу строку позовної давності до дня пред'явлення позову відповідачкою вчинено дії, які є підставою для переривання строку позовної давності, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не вірно прийшов до висновку про застосування строку позовної давності, та не врахував, що Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачена позовна давність у п'ять років є безпідставними.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю в п'ять років.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), якими передбачений строк позовної давності у п'ять років, не містять підпису відповідача ОСОБА_2

З заяви позичальника від 26.01.2007 року не вбачається домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення умов кредитного договору № HAXRRX13320184 від 26.01.2007 року ОСОБА_2 позивач дізнався в лютому 2007 року. При цьому з позовною заявою до суду звернувся в вересні 2014 року.

Ніяких поважних причин у зв'язку з якими позивач пропустив строк позовної давності до суду не надано.

Доводи апелянта про те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач в період з 14.02.2011 року по 14.11.2011 рік здійснював декілька платежів, що є підставою для перериву строку позовної давності є помилковим, оскільки переривання перебігу строку позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. З урахуванням того, що про існування зі сторони ОСОБА_3 порушень умов вказаного кредитного договору позивачу стало відмово в лютому 2007 року, то з вимогою про стягнення боргу банк мав право звертатись до лютого 2010 року. Платежі на які посилається позивач були здійснені відповідачем ОСОБА_2 у лютому 2011 року. При цьому судова колегія враховує і той факт, що відповідач ОСОБА_2 не визнає те, що дані платежі здійснювались саме ним і належних доказів на підтвердження сплати коштів саме ОСОБА_2 позивач суду не надав.

Судова колегія вважає вірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції висловлену Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 року (№ 6-116цс13), від 19.03.2014 року (№ 6-20цс14) та від 18.06.2014 року (№ 6-61цс14).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Таким чином, висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -