Справа № 750/3222/16-ц
Провадження № 2/750/1342/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді Рахманкулової І.П.

із секретарем Разумейко К.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 29.03.2016 року звернулася до суду з позовом до Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовала тим, що працювала на посаді помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», з якої 18.11.2015 року її безпідставно було звільнено згідно наказу № 339к у зв`язку з відмовою від продовження роботи, внаслідок зміни істотних умов праці, на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили суд його задовольнити. Також позивач заявила клопотання про поновлення строку для подання позову до суду, посилаючись на те, що вона предявляла позов до Чернігівського районного суду Чернігівської області, їй позовну заяву було повернуто.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що попередження позивача про можливе звільнення відбулось у звязку з реорганізацією установи, скороченням штатної чисельності посад, а також у звязку зі зміною істотних умов оплати праці працівників. Така робота проводилась у відповідності до вимог наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України №104 від 21.07.2015 року «Про затвердження чисельності працівників державних установ, що належать до сфери управління Держсанепідслужби України», яким затверджена гранична чисельність працівників державних установ, що належать до сфери управління Держсанепідслужби України, у додатку до вищевказаного наказу у п.25 Державній установі «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» чисельність працівників затверджена цифрою 539, а станом на 01.01.2015 року така цифра становила 556 посад.

Попередження працівників здійснювалось у відповідності до ст.49-2 КЗпП України не пізніше, ніж за два місяці, і хоча законодавство не вимагає письмового попередження, задля уникнення спірних питань всіх працівників повідомили під розписку, що виключило можливі посилання працівників на те, що ними неправильно зрозуміло зміст попередження.

Також відповідач у запереченні на позов зазначає, що у звязку з неможливістю збереження всіх посад, які були в штатному розписі лабораторного центру, до введення нового штатного розпису було прийнято рішення про максимальне збереження місць роботи для працівників, ОСОБА_1 з новими умовами погодилась, однак 18.11.2015 року позивач відмовилася виконувати свої функціональні обовязки, про що комісією був складений акт про її відмову продовжувати роботу в нових умовах. Станом на 18.11.2015 року колишні істотні умови праці не могли бути збережені, позивач не погодилась працювати в нових умовах, тому трудовий договір з нею припинився обєктивно з підстав, зазначених у п.6ст.36 КЗпП України.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала на посаді помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень, з якої 18 листопада 2015 року була звільнена на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці наказом № 339к від 18 листопада 2015 року (а.с.39-41).

Згідно з розясненнями, викладеними в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992року (з наступними змінами) №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення

Наказом в.о. директора Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» № 68 від 15 вересня 2015 року, прийнято рішення про введення в дію з 18 листопада 2015 року штатного розпису Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» в межах граничної чисельності 539 штатних одиниць. Також цим наказом передбачено у порядку, визначеному законодавством про працю, необхідність вирішення питання щодо звільнення працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП (а.с.42-43).

Додатком до зазначеного наказу №68 була створена комісія з питань переважного права на залишення на роботі працівників ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» ( а.с.48).

Як вбачається із попередження ОСОБА_1, у звязку із змінами в організації праці і затвердженням нової структури та штатного розпису у Чернігівському міському відділі лабораторних досліджень, позивач була попереджена відповідачем про можливість її звільнення за п.1ст.40 КЗпП України, і їй була запропонована 0,75 посади помічника лікаря-епідеміолога відділення, з даною пропозицією позивач погодилася (а.с.28).

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Відмова працівника від переведення в іншу місцевість разом з підприємством,установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із змінами істотних умов праці, є підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненю у звязку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-2748 цс 15 від 23 березня 2016 року.

В матеріалах справи відсутні докази щодо видання відповідачем наказу про внесення змін в організацію виробництва і праці, в якому розкривається зміст цих змін.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи із зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо).

Враховуючи викладене, суд не може визнати як належний доказ акт від 18.11.2015 року про відмову ОСОБА_1 від переведення на 0,75 ставки посади помічник лікаря - епідеміолога відділення епідеміологічних досліджень (а.с.29).

Позивач у судовому засіданні пояснила, що 18.11 2015 року вона прибула на роботу для виконання своїх трудових обовязків, а тому відомості, які наведені в акті від 18.11.2015 року не відповідають дійсності.

У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 відмовилась від продовження роботи із зменшеною оплатою праці (0,75 посади) у відділенні організації епідеміологічних досліджень відділу лабораторних досліджень на посаді помічника лікаря епідеміолога.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач у своїй позовній заяві на а.с.3 зазначає, що отримала трудову книжку 19.11.2015 року, а тому саме з цієї дати вона обраховувала процесуальний строк для подання позову до суду відповідно до ст. 233 КЗпП України. Також позивач зазначає, що вона 21.12.2015 року подала позовну заяву до Чернігівського районного суду Чернігівської області разом з іншими працівниками, однак ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31.12.2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі за її позовом з огляду на неможливість подання позову одночасно кількома позивачами про поновлення на роботі.

Однак, з ухвали судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31.12.2015 року вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 була повернута з підстав недотримання правил підсудності та розяснено право звернення з позовом до належного суду, а саме до Деснянського районного суду м. Чернігова (а.с.13)

Лише 11.02.2016 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 12.02.2016 року дану позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки, яку позивач отримала особисто 17.02.2016 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення їй поштового відправлення.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.02.2016 року позовну заяву разом з поданими документами повернуто позивачу у звязку з невиконанням вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху (а.с.14)

Вказану ухвалу разом з позовною заявою та додатками отримано позивачем 27.02.2016 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення кореспонденції.

В черговий раз позивач подала до Деснянського районного суду м. Чернігова позовну заяву про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише 29.03.2016 року, тобто більше ніж через місяць після повернення їй згідно ухвали судді попередньої позовної заяви та більше ніж через чотири місяці після звільнення з роботи та отримання трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строків звернення до суду, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року з наступними змінами, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строків звернення до суду, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Доводи позивача, викладені у позовній заяві, що Цивільний процесуальний кодекс України не встановлює граничного строку для подання позовної заяви після її повернення судом суперечать ст. 233 КЗпП України і не можуть бути підставою для поновлення строку.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія ОСОБА_5 проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Позивач не вживала заходів для швидкого поновлення її прав у зв'язку із звільненням з роботи і, навіть після відкриття провадження у справі позивач також не сприяла швидкому розгляду справи, оскільки в судове засідання, призначене на 25.04.2016 року вона не прибула, причин неявки не повідомила, у звязку з чим розгляд справи було відкладено на 13.05.2016 року і попереджено позивача, що в разі повторної неявки її позовну заяву буде залишено без розгляду (а.с.101, 102)

Також, як вбачається з матеріалів справи, після звільнення з роботи позивач зареєструвалася в Чернігівському міському центрі зайнятості як безробітна з 25.11.2015 року і з 20.12.2015 року і по теперішній час вона отримує допомогу по безробіттю, що підтверджується інформацією Чернігівського міського центру зайнятості від 15.04.2016 року на а.с.116.

Таким чином, беручи до уваги те, що про порушення прав позивачу було відомо з дня отримання трудової книжки, тобто з 19.11.2015 року, до суду з даним позовом ОСОБА_1 звернулась 29.03.2016 року, належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строків звернення до суду, передбачених ч.1 ст. 133 КЗпП України позивач суду не надала, а тому суд приходить до висновку, що позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду для вирішення трудового спору про звільнення, який визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року пропуск без поважних причин місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі є самостійною підставою для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, ст. 233 КЗпП України, суд,

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя