АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2437/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Білозірської сільської ради Черкаського району, ОСОБА_7, Білозірського центру культури та дозвілля, про зобов'язання видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що починаючи з 1991 року працював завідуючим сільським клубом села Білозірья, а з 2004 року - директором Білозірського центру культури і дозвілля, та розпорядженням № 66 від 05 травня 2011 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку із подачею заяви про звільнення.

Позивач зазначив, що в день звільнення відповідач не видав йому належним чином оформлену трудову книжку та неодноразово відмовляв у видачі позивачу трудової книжки. Неодноразові звернення щодо видачі позивачу трудової книжки, в тому числі і письмові, які були направлені рекомендованим листом з повідомленням про вручення залишені відповідачем без належної уваги, а трудова книжка вручена не була.

Позивач вказав, що через невидачу йому трудової книжки він не може влаштуватись та продовжити роботу державного службовця, та відповідно фінансово забезпечувати родину, його фактично позбавили права на вільний вибір професії, в нього порушились нормальні життєві звязки, його родина через відсутність коштів були змушені відмовляти собі в багатьох речах повсякденного вжитку, чим самому позивачеві завдано моральної шкоди.

В ході судового розгляду справи позивач додав, що після чергового письмового звернення, яке направлено з повідомленням про вручення на адресу відповідача 06 вересня 2016 року, відповідач направив йому листа від 13 вересня 2016 року про можливість вручення позивачу належним чином оформленої трудової книжки. Зазначений лист ОСОБА_6 отримав значно пізніше, а 20 вересня 2016 року відповідач вручив ОСОБА_6 належним чином оформлену трудову книжку.

За вказаних обставин ОСОБА_6 після уточнення позовних вимог просив суд стягнути з Білозірської сільської ради та сільського голови ОСОБА_7 середній заробіток по день видачі трудової книжки 20 вересня 2016 року, виходячи з розміру 91 грн. 60 коп. за кожен день, в загальній сумі 123 751 грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки в сумі 123 751, 60 грн. та моральну шкоду в сумі 6000 грн. Стягнуто з Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь держави судовий збір в сумі 1 238 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Білозірська сільська рада Чекрського району Черкаської області, посилаючись на недоведеність обставин справи, що мають юридичне значення, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, районний суд вважав, що трудова книжка не була видана позивачу саме з вини роботодавця, а тому позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки позивачу - 20 вересня 2016 року підлягає до задоволення, а середній заробіток визначено у розмірі 123 751, 6 грн. з розрахунку 91, 6 грн. за день за 1351 днів.

Враховуючи тривалість завдання моральної шкоди та її наслідки, виходячи з принципів розумності та справедливості суд прийшов оцінив розмір моральної шкоди в сумі 6000 грн.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи слідуюче.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, розпорядженням сільського голови Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 66 від 05 травня 2011 року за погодженням з відділом культури і туризму Черкаської районної державної адміністрації ОСОБА_6 був звільнений за власним бажанням з посади директора центру культури та дозвілля, а контроль за виконанням цього розпорядження було покладено на сільського голову.

Крім того, районним садом на підставі наявних в матеріалах справи доказів та показів свідків встановлено, що на момент звільнення відповідач провів остаточний розрахунок з ОСОБА_6, але належним чином оформлену трудову книжку видав тільки 20 вересня 2016 року.

Із системного аналізу ст.ст. 47, 116, ч. 4 ст. 235 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1996 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Слід зауважити, що обовязок щодо вручення трудової книжки покладений на роботодавця. Так, якщо в разі відмови працівника отримати трудову книжку роботодавцю необхідно вжити заходів щодо вручення її працівникові, зокрема відправити йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, в разі відмови скласти про це в його присутності, чи присутності осіб при яких відбулась така відмова відповідний акт, тощо. (Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58)

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів щодо направлення Білозірською сільською радою рекомендованого поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки на виконання п. 4.2 вищевказаної інструкції.

Доводи апелянта в частині ненадання позивачем доказів того, що останній приймав міри для отримання трудової книжки, не доведення ОСОБА_6 направлення на адресу Більозірської сільської ради звернення про видачу трудової книжки та вини позивача у неотриманні в день звільнення трудової книжки, колегія суддів оцінює критично, оскільки обов'язок доведення дотримання порядку вручення трудової книжки, як і обов'язок вручення трудової книжки працівникові, лежить саме на роботодавцю.

Судом вірно зауважено, що роботодавцем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним вищевказаних норм закону в частині відправлення такого повідомлення позивачу, а наданий Білозірською сільською радою акт від 05 травня 2011 року як доказ на підтвердження відмови ОСОБА_6 отримувати трудову книжку спростований допитаними у судовому засіданні показами свідків

Районний суд дав належну оцінку вказаному акту та вірно прийшов до висновку про наявність вини Білозірської сільської ради як роботодавця у видачі позивачу трудової книжки та стягнення із останньої на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Як встановлено перевіркою Управління Держпраці у Черкаській області Білозірською сільською радою лише 14 вересня 2016 року направлено рекомендований лист щодо отримання трудової книжки (лист від 28 жовтня 2016 року № Т-494/14-1).

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що позивач, який дізнався 06 травня 2011 року про порушення своїх прав, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України мав право звернутись до суду за захистом своїх прав в тримісячний строк, тобто до 06 серпня 2011 року. Однак з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки звернувся лише 09 вересня 2015 року, тобто з пропуском строку звернення до суду на 3 роки, заяви про поновлення строку для звернення до суду не подавав.

Такі доводи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі посилання грунтуються на невірному тлумаченні трудового законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу та видача працівникові належно оформленої трудової книжки є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку та видачі трудової книжки.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, невидача трудової книжки працівнику у день звільнення і вимога звільненого працівника щодо їх виплати та видачі є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та видачі трудової книжки встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка, фактично розрахувався з ним та видав трудову книжку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_6 отримав трудову книжку 20 вересня 2016 року, вже після подачі позову до суду 09 вересня 2015 року, тобто ще до початку спливу тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, є помилковим, оскільки невиконання обов'язку по видачі трудової книжки є триваючим порушенням.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, районний суд прийшов до висновку про бездіяльність відповідача, яка полягає в несвоєчасній видачі трудової книжки ОСОБА_6 спричинена моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях через неможливість нормального працевлаштування та продовження проходження державної служби, у позивача порушилися нормальні життєві звязки та стосунки, він не мав можливості працевлаштуватися, забезпечувати фінансово родину, йому потрібні були додаткові зусилля для організації свого життя.

Судом зазначено, що враховуючи тривалість завдання моральної шкоди та її наслідки, виходячи з принципів розумності та справедливості суд оцінив розмір моральної шкоди в сумі 6000 грн.

Відповідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що недотриманням відповідачем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України в частині видачі належно оформленої трудової книжки заподіяно моральну шкоду, оскільки він без законних підстав був позбавлений можливості працювати, отримувати винагороду за працю, чим був постановлений у скрутне матеріальне становище та змушений докладати додаткових зусиль для відстоювання своїх прав.

Між тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України визнається тримісячний строк як загальний строк для захисту суб'єктивних трудових прав працівника з дня, коли останній дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Оскільки з дня звільнення ОСОБА_6 05 травня 2011 року та невидачі останньому належно оформленої трудової книжки до часу пред'явлення останнім позову до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди пройшло більше п'яти років, колегія суддів приходить до висновку про збіг строку позовної давності за вказаною вимогою та про зміну рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2016 року в частині стягнення з Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_6 6 000 грн. моральної шкоди скасувати, а в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді :