У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 25 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), і ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту на суму 48 тис. доларів США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення кредиту 25 червня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань вказаного договору 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки з передачею в іпотеку нерухомого майна - жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0,1 га, яка знаходиться за тією ж адресою.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами передало (відступило) право вимоги, внаслідок чого акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло права вимоги до боржників ПАТ «Сведбанк».

У зв'язку з порушенням зобов'язань позичальником за договором споживчого кредиту станом на 28 липня 2015 року у ОСОБА_3 перед банком утворилась заборгованість в розмірі 640 221 грн 72 коп. Таким чином, банк просив задовольнити позов.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_5 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року в частині мотивів відмови у позові змінено та ухвалено нове рішення, яким виключено з мотивувальної частини заочного рішення абзаци 3 і 4 на сторінці третій рішення. У іншій частині заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не дотримана процедура, передбачена п. 12.3 іпотечного договору, яка є необхідною для оформлення права власності на іпотекодержателя, оскільки без належного визначення вартості предмета іпотеки відсутня можливість оформити перереєстрацію права власності з дотриманням процедури такого переоформлення, встановленої договором та законом. Крім того, строк виконання основного зобов'язання не настав, письмова вимога про погашення кредитної заборгованості надіслана відповідачам 12 серпня 2015 року, а з позовом банк звернувся 28 серпня 2015 року, тобто передчасно.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення міськрайонного суду у мотивувальній частині та ухвалюючи нове рішення про виключення з мотивувальної частини висновки про те, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя про визнання права власності на предмет іпотеки можливе лише у позасудовому порядку, виходив із того, що такі висновки суперечать ст. 16 ЦК України, ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому суд апеляційної інстанції залишив у решті рішення міськрайонного суду без змін, оскільки звіт про оцінку майна виконано позивачем 30 жовтня 2015 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому до уваги не береться. Оцінка мала бути проведена до вирішення спору по суті і підлягала врахуванню як належний та допустимий доказ при вирішенні спору по суті. Банк мав право звернутися до суду з відповідним позовом після спливу 30-денного строку після письмового попередження осіб про необхідність погашення кредитної заборгованості та рішення про дострокове повернення коштів та про обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки банком не приймалось.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого боржник отримав у кредит кошти у розмірі в сумі 48 тис. доларів США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитом на термін до 25 червня 2018 року включно.

У рахунок забезпечення зобов'язань за зазначеним кредитним договором 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок з надвірними будівлями загальною площею 72,8 кв. м, житловою площею 32,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки сторони визначили за витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 9 червня 2008 року у розмірі 57 330 грн, власниками яких вони є на підставі договору міни квартири на житловий будинок та земельну ділянку від 8 жовтня 1998 року.

Також судами відповідно до довідки-розрахунку установлено, що станом на 28 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту від 25 червня 2008 року становить 29 018,84 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 28 липня 2015 року складає 640 221 грн 72 коп.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, він має право звернутися до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», є правильним.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Частинами першою, третьою статті 33 та частиною першою статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, та, відмовивши у задоволенні позовних вимог банку, фактично порушив право останнього на судовий захист, оскільки помилково зазначив, що звіт про оцінку майна повинен бути виконаний до ухвалення рішення у справі.

Також судом не було враховано положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Отже, апеляційний суд у порушення зазначених вимог закону та умов іпотечного договору не з'ясував вартості предмета іпотеки на момент звернення стягнення на майно. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк