Справа № 344/8517/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1161/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 і його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представників Редакції газети «Галичина» ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_7, представника Івано-Франківської обласної ради ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Редакції газети «Галичина», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головний редактор газети «Галичина», Голова ліквідаційної комісії редакції газети «Тижневик Галичини» ОСОБА_7, Івано-Франківська обласна рада про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 01.07.1994 року його призначено заступником головного редактора газети Галичина, відповідальним за випуск газети Тижневик Галичини і роботи рекламно-комерційного відділу, а з 01.01.1997 року переведено на посаду шеф-редактора газети Тижневик Галичини заступником головного редактора газети Галичина. 20.06.2000 року юридичні особи редакції газет Галичина і Тижневик Галичини уклали між собою угоду, згідно з якою редакція газети Галичина перестає бути засновником Тижневика Галичини і передала правонаступництво в засновництві редакції газети Тижневик Галичини. Також 20.06.2000 року колектив працівників редакції газети Тижневик Галичини обрав його шеф-редактором газети Тижневик Галичини. 12.10.2000 року т.в.о. Головного редактора газети Галичина ОСОБА_9 видав накази №80 і №81 про ліквідацію редакції газети Тижневик Галичини як самостійної юридичної особи з 06 жовтня 2000 року. Позивач вважає, що процес ліквідації редакції газети Тижневик Галичини був проведений з порушенням законодавства та в звязку з незаконною ліквідацією редакції газети Тижневик Галичини і його звільненням з роботи йому незаконними діями відповідача завдано збитків відповідно до ст.22 ЦК України, а саме, упущеної вигоди, які б позивач мав реально одержати у вигляді заробітної плати за період з 01.11.2000 року по 31.05.2014 року з врахуванням індексу інфляції у розмірі 355 041 грн. 68 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Крім того позивач, посилаючись на заподіяння незаконними діями відповідача йому та членам його сімї душевних страждань, просив суд стягнути на його користь з відповідача спричинену моральну шкоду в розмірі 1 500 0000 гривень та понесені судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На дане рішення позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що всупереч ч.3 ст.61 ЦПК України суд не взяв до уваги рішення судів, якими встановлено, що наказ редакції газети «Галичина» №81 від 12.10.2000 року про ліквідацію редакції газети «Тижневик Галичини», а також накази №124 від 25.12.2000 року, №125 від 25.12.2000 року про звільнення ОСОБА_2 з посади є незаконними. Жодного судового рішення судом до уваги не взято, тому висновок суду про те, що він не приймає до уваги посилання позивача на незаконність ліквідації реакції газети «Тижневик Галичини», оскільки наказ №81 від 12.10.2000р. головного редактора газети «Галичина» у встановленому порядку не скасований, суперечить обставинам, які встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили. На думку апелянта, цей наказ і не може бути предметом будь-якого іншого судового розгляду як такий, що прийнятий сторонньою юридичною особою, яка сама не перебувала на час його прийняття у будь-яких правових звязках з юридичною особою редакцією газети «Тижневик Галичини».

Також апелянт не погоджується із висновком суду про те, що він не довів, що мав реальну можливість отримати доходи у визначеному ним розмірі, оскільки на підтвердження розміру позовних вимог він надав аудиторський звіт від 03.06.2015 року, виконаний фахівцями аудиторської фірми «ІФ-аудит». Стороною відповідача не подано будь-яких доказів, які б спростовували правильність розрахунків, наведених в аудиторському звіті.

На думку апелянта, суд не дав оцінки жодному доказу, поданому позивачем на обґрунтування позовних вимог, і не навів своїх мотивів щодо відхилення того чи іншого доказу.

З наведених підстав просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представники доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представники Редакції газети «Галичина», третя особа ОСОБА_7 та представник Івано-Франківської обласної ради заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, оскільки вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позовні вимоги є недоведеними.

Такий висновок відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Так, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Положенням ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 30.11.1993 року було зареєстровано редакцію газети Тижневик Галичини (а.с.13-14, т.1). Засновником газети була редакція газети Галичина.

Позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем - Редакцією газети «Галичина» з 01.07.1994 року, обіймаючи посаду заступника головного редактора газети Галичина, відповідальним за випуск газети Тижневик Галичини і роботи рекламно-комерційного відділу, а з 01.01.1997 року - шеф-редактором газети Тижневик Галичини - заступником головного редактора газети Галичина, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.44-45, т.1) та копіями наказів (а.с.138-139, т.1).

20.06.2000 року редакції газет Галичина і Тижневик Галичини уклали між собою угоду, відповідно до умов якої редакція газети Галичина перестає бути засновником газети Тижневик Галичини і передає правонаступництво в засновництві редакції газети Тижневик Галичини (а.с.15, т.1). Зазначені обставини встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2001 року по цивільній справі №2-2232/2001 року (а.с.22-23, т.1) та ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.09.2001 року (а.с.24-25, т.1).

Наказом №81 від 12.10.2000 року головного редактора газети Галичина редакція газети Тижневик Галичини ліквідовується і створюється ліквідаційна комісія (а.с.17, т.1).

Наказом №124 від 25.12.2000 року ОСОБА_2 звільнений з 25.12.2000 року з посади заступника головного редактора газети Галичина у звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків у відповідності з п.1 ст.41 КзпП України (а.с.18, т.1).

Наказом №129 від 29.12.2000 року наказ №125 від 25.12.2000 року сформульований у новій редакції, відповідно до якого ОСОБА_2 звільнений з 25.12.2000 року з посади шеф-редактора газети Тижневик Галичини у звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків у відповідності з п.1 ст.41 КзпП України (а.с.19, т.1).

Із досліджених матеріалів справи суд зробив вірний висновок, що звільнення позивача ОСОБА_2 з посади шеф-редактора газети Тижневик Галичини не повязане з ліквідацією редакції газети Тижневик Галичини.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.04.2007 року визнано неправомірним та скасовано розпорядження міського голови №736-р від 20.12.2001 року Про скасування державної реєстрації редакції газети Тижневик Галичини (а.с.29, т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.05.2010 року визнано недійсним Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації газети "Тижневик Галичини" серії КВ № 4949 від 16.03.2001 року (а.с.30-31, т.1).

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2011 року зобовязано державного реєстратора відділу державної реєстрації Івано-Франківської міської ради анулювати та відновити державну реєстрацію Редакції газети Тижневик Галичини та зазначити форму власності колективна, а відомості про керівника - головний редактор ОСОБА_2 (а.с.36-38, т.1).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців редакція газети Тижневик Галичини зареєстрована в Єдиному державному реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.43, т.1).

Із вищенаведеного суд вірно встановив, що редакція газети Тижневик Галичини не є такою, що припинилася, оскільки запису про її припинення, відповідно до ст.104 ЦК України, до державного реєстру не внесено.

Суд вірно не взяв до уваги доводи позивача про незаконність ліквідації редакції газети Тижневик Галичини, оскільки наказ №81 від 12.10.2000 року головного редактора газети Галичина про ліквідацію редакції газети Тижневик Галичини у встановленому законом порядку не скасований.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилався на ст.22 ЦК України та на те, що він міг реально одержати заробітну плату за період з 01.11.2000 року по 31.05.2014 року з врахуванням індексу інфляції у розмірі 355 041 грн. 68 коп. якби його право не було порушено відповідачем.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було порушене, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі доведеності порушення його прав.

На підтвердження суми спричиненої матеріальної шкоди за період з 01.11.2000 року по 31.05.2014 року позивачем наданий аудиторський звіт про розрахунок заробітної плати (а.с.48-55, т.1).

Суд вірно вважав, що досліджені докази не дають підстав визнати, що позивач ОСОБА_2 мав би реальну можливість отримати доходи у визначеному ним розмірі, оскільки позивачем не надано належних доказів згідно ст.ст.57-59 ЦПК України щодо наявності упущеної вигоди, яку позивач міг отримати та не отримав внаслідок незаконних дій відповідача, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність вимог позивача у цій частині.

Оскільки позивачем не доведено факту заподіяння шкоди та порушення прав позивача, тому суд вірно вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є надуманими та голослівними і не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_10