АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2629/16 Головуючий 1 інст. Шрамко Л.Л.
Справа № 642/8730/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення з них солідарно заборгованості за кредитним договором № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року в розмірі 11274,23 доларів США , у тому числі 10548,43 доларів США - по сплаті кредиту, 725,80доларів США - по сплаті відсотків, за період з 04.04.2015 року по 07.09.2015 року, а також судових витрат у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що банком виконані зобовязання за вказаним кредитним договором, укладеним з відповідачкою ОСОБА_5, їй надано кредитні кошти на споживчі цілі зі строком повернення до 11.09.2023 року. Однак відповідач порушила строки сплати передбачених грошових коштів, тому на її адресу 12.06.2015 року банком направлено досудову вимогу про дострокове погашення всіх боргових зобовязань. 10.09.2008 року в забезпечення виконання зобовязань відповідачки за вказаним кредитним договором банком укладено договір поруки з ОСОБА_3, який прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачкою всіх її договірних зобовязань за кредитним договором. 25.09.2015 року відповідачу направлено вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором. Однак до цього часу відповідачі свої зобовязання не виконали.

02.12.2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору № ML-705/299/2008 від 10.09.2008року недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилались на те, що отримавши на придбання квартири кредит у розмірі 37500 доларів США, в погашення отриманого кредиту, процентів та на обслуговування цього кредиту вони фактично сплатили банку більш ніж 54000 доларів США. Укладений кредитний договір просили визнати недійсним, посилаючись на те, що немалє індивідуальної ліцензії на право отримання кредиту, наявність якої при видачі валютного кредиту, на їх думку, передбачена п.п. «в», «г» ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Крім того, сума боргу у звязку з підвищенням курсу долара США збільшилась, у звязку з чим значно погіршилось їхнє фінансове становище. Вважають, що всупереч вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови кредитного договору є явно несправедливими. Вони неодноразово звертались до керівництва банку з пропозицією змінити умови договору, однак у цьому їм було відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року в розмірі 11274,23 доларів США, у тому числі: 10548,43 доларів США заборгованість по сплаті кредиту, 725,80 доларів США - заборгованість по оплаті відсотків, за період з 04.04.2015 року по 07.09.2015 року. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_3 судовий збір на користь ПАТ «ОТП Банк» по 1854,56грн. з кожного. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору № ML-705/299/2008 від 10.09.2008року недійсним - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у звязку з їх недоведеністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору правильно виходив з того, що вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника за кредитним договором ОСОБА_4 та з поручителя ОСОБА_3 є обґрунтованими.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Матеріали справи містять дані про те, що 10.09.2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступник ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № ML-705/299/2008, за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 37500 доларів США на споживчі цілі строком до 11.09.2023 року, а остання зобовязалась повернути суму отриманого кредиту та вносити плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту та нарахованих процентів визначається відповідно до умов договору, підлягає погашенню щомісяця рівними частинами протягом всього строку дії договору.

В подальшому неодноразово вносились зміни до кредитного договору шляхом укладання додаткових договорів, за згодою між сторонами.

10 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та позивачем в забезпечення виконання зобовязань відповідачки за вказаним кредитним договором укладено договір поруки №SR-705/299/2008, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачкою всіх її договірних зобовязань за вказаним кредитним договором в повному обсязі, та у той самій валюті. Відповідно до ст.1 договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники.

10 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 в забезпечення виконання її зобовязань за кредитним договором укладено договір іпотеки № PML-705/299/2008 (майнової поруки), за яким предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1.

Позивач свої зобовязання виконав, надав відповідачці кредитні грошові кошти розмірі 37500 доларів США на придбання квартири, вона тривалий час сплачувала кредит та проценти відповідно до встановленого графіку, однак у квітні 2015 року порушила строки сплати передбачених договором сум, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість.

ОСОБА_5 зверталась 23.03.2015 року та 12.05.2015 року, 17.06.2015 року на адресу банку із заявами про реструктуризацію заборгованості, відстрочення платежів, складання пільгового договору, однак угода з цього приводу між сторонами не досягнута.

На адресу відповідачки 12.06.2015 року згідно з поштовою квитанцією банк направив досудову вимогу № 22-2/875836 від 08.06.2015 року про дострокове погашення всіх боргових зобовязань за вказаним кредитним договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення вказаної вимоги, у тому числі суми кредиту 10548,43 доларів США, та суми процентів за користування кредитом у розмірі 290,98 доларів США.

Відповідно до поштової квитанції 25 вересня 2015 року на адресу поручителя - відповідача банк направив вимогу № 700-01-85-4-12-4-8/3003 від 25.09.2015 року про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором протягом одного банківського дня з дати отримання вимоги.

Проте, до цього часу відповідачами вимоги позивача не виконані.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ст. ст.1049,1050,1054 ЦК Україниза кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст.610,612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу, відсотки, відповідно до умов договору.

За нормами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ч. 3ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1ст. 554 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

4 вересня 2008 року ОСОБА_4 була детально ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її особистий підпис у інформаційному листку Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі) від 18 серпня 2008 року, після чого 10 вересня 2008 року був укладений кредитний договір.

10 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб № 705/758/08, та в цей ж день договір № 705/758/08/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт).

10 вересня 2008 року ОСОБА_4 подала на адресу банку кредитну заявку на видачу кредиту в розмірі 37500 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на її поточний рахунок.

Тому судова колегія погоджується з висновками суду 1 інстанції, що при ознайомлені і написанні заявки про отримання кредиту позивачка ознайомилася з умовами кредитування, що вказує на дотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу.

В підписаному позивачкою кредитному договорі, зокрема п. 7.2, зазначено, що підписанням цього договору сторони підтверджують, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому договором, а згідно з п.7.4 договору детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається в додатках до цього договору.

Як видно із оспорюваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, відповідачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать її підписи.

Судова колегія також погоджується з висновком суду 1 інстанції, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам цивільного законодавства, при укладенні договору дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Добровільно підписавши договір, відповідачка висловила свою згоду з усіма умовами цього договору, та договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивачки.

Також, колегія суддів вважає правильними висновок суду 1 інстанції, що відповідачами не було доведено недобросовісності в діях позивача та погіршення становища відповідачів внаслідок дій позивача.

Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.3ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, щобули передані йому позикодавцем.

Відповідно до п.3 ч.1ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність"зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" і "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Виходячи з положень наведеної вище статті, обов'язковість одержання індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадку перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії НБУ. Отже, посилання відповідачів на вимоги наявності у банка індивідуальної ліцензії не може бути прийнято судом до уваги.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Судом достовірно встановлено, що позивач має банківську ліцензію №191, видану Національним банком України 8 листопада 2006року на право здійснювати банківські операції, та Дозвіл № 191-1 Національного банк України від 8 листопада 2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у Додатку до Дозволу.

Як зазначено у пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Тому, судова колегія вважає, що суд 1 інстанції правильно прийшов до висновку, що позивач має всі необхідні ліцензії для здійснення банківських операцій, здійснення банком кредитних операцій не потребує наявності індивідуальної ліцензії, а тому будь-яких порушень банком норм чинного законодавства судом не встановлено.

Частиною 1 ст. 215ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно даних норм ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, регламентовано ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з ч.1 ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а згідно з частиною 2 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз умов кредитного кредиту дає підстави суду вважати, що останній не є несправедливим та незаконним по відношенню до позичальника, та вказані доводи відповідачів не можуть прийняті судом до уваги.

Виходячи з змісту ст.ст. 1046,1047 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст.617 ЦК України.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого курсу не настане.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом 1 інстанції правильно встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу - з моменту укладання договору по березень 2015 року включно виконувала умови договору, вносила грошові суми на погашення кредиту та нарахованих процентів. Після створення заборгованості вона зверталась з заявою до керівництва відділення банку про помякшення умов цього кредитного договору, надання відстрочення виплат, при цьому вона не посилалась на недійсність договору та порушення її прав при укладенні договору.

Протягом усього цього часу вона вказаний договір не оспорювала, а з зустрічним позовом про визнання договору недійсним звернулась лише після звернення банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Доказів порушення своїх прав позивачем відповідачі суду не надали.

Тому, судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що відповідачами не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваних договорів вимог, передбачених ст.203 ЦК України, не доведено наявності жодних обставин, на які вони посилаються як на підставу для визнання договорів недійсними.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні, судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді В.В. Черкасов

ОСОБА_2