У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Боймиструка С.В., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Мельник С.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до фермерського господарства «Вікторія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Дубровицька міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до фермерського господарства "Вікторія" про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій вказують, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, неповно та невірно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Зазначають, що 01 січня 2013 року було скасовано обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу нерухомого майна після його нотаріального посвідчення, отже, з'явився механізм для реалізації статті 220 ЦК України.

Вказують, що ними, як покупцями, були повністю виконані зобов'язання щодо оплати за придбаний об'єкти нерухомого майна. При зверненні до нотаріуса та до Реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області для реєстрації договору та оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно, як того вимагає чинне

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/1086/2016 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_3

Доповідач : Демянчук С.В.

законодавство, вони отримали відмову у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на предмет договору. На неодноразові звернення до керівництва ФГ «Вікторія» щодо представлення правовстановлюючих документів на придбане нерухоме майно їм повідомлено, що будь-які правовстановлюючі документи відсутні. Такі відповіді ФГ «Вікторія» свідчать про відмову від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу від 03 лютого 2009 року.

Оскільки державна реєстрація такого договору скасована, відсутні інші підстави нікчемності правочину.

Вказують на неправильне застосовано норми матеріального права, а саме застосовано Постанову Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» яка не підлягала застосуванню, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення.

Просили скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судове засідання ОСОБА_1, ОСОБА_2, представник ФГ «Вікторія», представник Дубровицької міської ради не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток.

Представник позивачів ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи в звязку з його відпусткою. Оскільки поважність неявки представника не підтверджена, тому колегія суддів визнала таку неявку без поважних причин і відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України дійшла висновку про те, що неявка представника не є перешкодою для розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що при укладені спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, а тому викладені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, та що унеможливлює визнання його дійсним та визнання права власності на спірне майно.

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів.

На підтвердження позовних вимог позивач надав договір купівлі- продажу з якого вбачається, що 03 лютого 2009 року між продавцем в особі голови ФГ "Вікторія" ОСОБА_5 та покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме по 1/2 частини будівлі складу, яка знаходиться по вул. Залізнична, 9-а в м. Дубровиця Рівненської області (а.с. 4-5, 23-24). Того ж дня покупці сплатили продавцю за придбане майно по 9936,00 грн. кожен, що підтверджується відповідними накладними (а.с. 6, 7, 8, 9). Даний договір нотаріально не посвідчено.

Згідно актів прийому-передачі основних засобів № 1, № 2 від 03 лютого 2009 року, будівлю складу ст. Дубровиця, яка знаходиться в м. Дубровиця Рівненської області продано за готівку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10-11).

Таким чином, встановлено і сторонами не спростовано, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, як того вимагали положення чинного законодавства.

Відмовляючи у позові, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 03 лютого 2009 року не відповідає встановленим ЦК вимогам до правочинів щодо відчуження об'єктів нерухомого майна, оскільки не посвідчений нотаріально.

Окрім того, сторонами не надано і у матеріалах справи відсутні докази того, що за ФГ "Вікторія" було зареєстровано право власності на об'єкт нерухомості, що був предметом договору купівлі-продажу від 03 лютого 2009 року.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом роз'яснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову в справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за позивачами права власності на 1/2 частину спірної будівлв складу, оскільки вчинений між сторонами правочин не створює прав та обов'язків для сторін, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення та що така можливість була втрачена.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК/ покладено на сторони.

Позивачами не доведено, що відповідачем оспорюється або не визнається їх право власності на спірну нежитлову будівлю або те, що він втратив документ, який засвідчує це право власності.

Безпідставними є покликання в апеляційній скарзі на норми матеріального права, які не підлягають до наявних правовідносин які виникли раніше.

Окрім того, інші доводи також не спростовують судових висновків, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені судами з додержанням норм процесуального права та які узгоджуються з зазначеною судом правовою позицією Верховного суду України..

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.В. Боймиструк

ОСОБА_6