Справа № 640/3574/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого-судді - Сенаторова В.М.,

при секретарі - Явнюк К.Р.,

представників - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, що заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", в якому просить визнати недійсним кредитний договір №HAEEGA00000015 від 29.01.2008 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3, договір поруки від 29.01.2008 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2, договір іпотеки, посвідчений Приватним нотаріусом ХМНО Милицею М.Л. 29.01.2008 року, що укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 та зобов'язати відповідача повернути ОСОБА_2 правовстановлюючі та технічні документи на предмет іпотеки - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. В обгрунтування вимог позивач зазначив, що 29 січня 2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №НАЕЕСА 00000015, за яким відповідач зобов'язався надати позивачу кредит шляхом видачі готівки на строк з 29.01.2008 по 26.01.2025 р. у розмірі 27124,64 дол. США на наступні цілі: у розмірі 20000,00 доларів США - на споживчі цілі, у розмірі 7124,64 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п.2.1.3. 2.2.7 Кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансовою інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2 Кредитного договору. На підставі укладеного договору позивачем отримано кошти у розмірі 20000,00 доларів США. Позивач зазначає, що відповідач в порушення п.2 ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та розділу З Правил не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим на його думку порушив права позивача та вимоги чинного законодавства України. ОСОБА_3 вважає умови кредитного договору про видачу - позивачеві кредиту у розмірі 7124,64 доларів США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п.2.1.3. 2.2.7 кредитного договору є незрозумілими, несправедливими та такими, що порушують права позивача з огляду на наступне. Позивач отримав готівкою через касу банку кредит у розмірі 20000,00 доларів США. Суму кредиту у розмірі 7124,64 доларів США він не отримував. Згідно додатку № 2 до Кредитного договору сума кредиту складає 20000,00 доларів США. Про ймовірне збільшення кредитних зобов'язань позичальника можна дізнатись із п.2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору. Про фактичне збільшення кредитних зобов'язань ОСОБА_3 дізнався при щорічному збільшенні розміру заборгованості за кредитом. Банк не повідомив його про збільшення кредитного навантаження, не надав дати і суми надання таких частин кредиту та розрахунок цих сум. Крім того, позивач уклав із ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» два договори страхування: Договір страхування майна №НАЕЕGАОООООО15 від 29.01.2008 року та Договір особистого страхування № НАЕЕLК від 29.01.2008 року. Позивач сплатив страхові платежі, передбачені зазначеними договорами 29 січня 2008 року. Договорами страхування чітко зазначений період оплати страхового платежу - 29.01.2008 року (п. 11.1 та п. 12.1 відповідно) і строк договору - з 29.01.2008 року по 28.01.2009 року ( додаток № 1 до договору ). Оскільки зазначені договори страхування закінчились 28.01.2009 року і будь-які інші договори страхування не укладались, підстав для чергового платежу у позичальника не було. Однак, банк кожного року в односторонньому порядку збільшував розмір кредиту, який нібито надавався позичальнику. Позивач вказує, що суму кредиту у розмірі 7124,64 доларів США або його частини не отримував, підстав для їх отримання не вбачає. Кредитний договір або будь-який інший окремий документ не містить щорічний розмір цих сум, порядок їх розрахунку та оплати. Збільшення щорічного кредитного навантаження позивач вважає безпідставним та незаконним. Пунктом 2.3.1 Кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення кредитного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з лаги вступу в чинність зміненої процентної ставки. Позивач вказує, що відповідач двічі змінював в односторонньому порядку процентну ставку - з 30.10.2008 року - 15.12% та з 04.08.2010 року - 14.62%. Відповідач надіслав ОСОБА_3 лист від 29.09.2008 року про збільшення процентної ставки в односторонньому порядку з 30.10.2008 року. Про збільшення процентної ставки до 14.62% відповідач не повідомляв позивача і змінив ставку в односторонньому порядку без повідомлення згідно п. 2.3.1 Кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки від 29.01.2008 року з ОСОБА_2 та договір іпотеки від 29.01.2008 року (іпотекодавець - ОСОБА_2.), яким передано в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказує, оскільки договір поруки та договір іпотеки є похідними від кредитного договору, то просить суд визнання їх недійсними.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 за довіреністю- ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник банку ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

29.01.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитнй договір НАЕЕGА00000015, згідно якого сторони на момент укладання договору обумовили, що графік погашення міститься в додатку 2 та додатку 1 до договору. Більше того всю інформацію по графіку погашення та загальної вартості кредиту сторони обумовили додатково в п. 8.1, а саме банк зобов'язуєтеся надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки на касу на строк з 29.01.2008 року, по 26.01.2024 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 27124,64 дол. США на наступні цілі 20 000,00 дол США на споживчі цілі, а також у розмірі 7124,64 дол США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагорода за надання Фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,04 % річних від сум зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторінгу, згідно п. 8.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 24 по 29 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти в розмірі 243,37 дол. США згідно графіку погашення. / а.с. 49-51/

Також, умовами, які містяться у частині восьмій вказаного кредитного договору врегульовано питання щодо предмету договору, умов забезпечення зобов'язань, порядок погашення заборгованості тощо. Крім того, до даного договору додається Графік повернення кредиту та сплати відсотків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач посилається на вимоги постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та норми ст.ст. 11, 18, 21-22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341 цс 15 ( постанова від 02.12.2015 року), яка полягає у наступному:

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору позивач уклав із ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» два договори страхування: Договір страхування майна №НАЕЕGАОООООО15 від 29.01.2008 року та Договір особистого страхування № НАЕЕLК від 29.01.2008 року. /а.с. 43-48/

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Крім цього в судовому засіданні встановлено, що договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору, детального роспису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору.

Таким чином, кредитний договір від 29.01.2008 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Представником позивача та позивачем не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача.

Крім того, суд вважає, що укладаючи спірний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, істотними умовами спірного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки, і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Представник позивача стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту позивачу не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, зокрема про сукупну вартість договору, вартість сплати всіх супутніх витрат з урахуванням процентної ставки.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач та його представник не надали доказів того, що позивач не був належним чином повідомлений про всі умови договору, натомість із спірного договору від 29.01.2008 року, вбачається, що позивач своїм підписом підтвердив, що банком йому надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів», результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).Таким чином, позивачу було надано інформацію про дедальний роспис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, крім цього до цього договору було складено Графік повернення кредиту та сплати відсотків, в якому міститься таблиця, в якій зазначено суму, яку позивач повиен сплачувати кожного місяця впродовж всього часу користування кредитом.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону.

Щодо правомірності зібльшення відсоткової ставки суд зазначає наступне.

Як уже зазначалося раніше, у відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 № 168, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Такі випадки, а також порядок підвищення процентних ставок та їх граничні розміри, були визначені сторонами (Банком та Позичальником) при укладенні кредитних договорів.

Так, відповідно до п. 2.3.1 кредитних договорів, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.. Відсоткова ставка була збільшена 30.10.2008 року до 15,12%, про що і було повідомлено позивача шляхом направлення йому листа-повідомлення від 29.09.2008 року, що не заперечується позивачем. Враховуючи те, що Позивач не звернувся до установи Банку, щодо непогодження зі зміною умов Договору та те, що продовжував здійснювати погашення заборгованості за Договором треба вважати, що Позивача знав про підвищення відсоткової ставки та був з нею згоден.

Відповідач у своїх запереченнях вказує, що у подальшому відсоткову ставку було зменшено до 14,62 % , так як позивач належним чином виконував зобов'язання, що не спростовано позивачем. доказів на підтвердження того факту, щовідсоткову ставку було змінено саме 04.08.2010 року у суді не доведено.

Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору та договорів забезпечення до нього недійсними, оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіках повернення кредиту та сплати відсотків, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При вирішенні спору про визнання договорів недійсними недійсними, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача та позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч ст.11, ст.ст. 18, 21-22 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись 10, 11, 60, 88, 209, 209, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 230, 526, 626, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 18, 19, 23 ЗУ "Про захист прав споживачів", ст. 55 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, що заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними - відмовити

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя -