Справа №461/1561/16-ц
Провадження №2/461/877/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Мисько Х.М.,

при секретарі - Коружинець Н.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору найму житла недійсним, -

в с т а н о в и в :

04 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати договір «на здачу житлової площі у винайм» від 22 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та відповідачем недійсним з 22 вересня 2013 року. Усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири №12, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою на підставі п.3 договору «на здачу житлової площі у найм» від 22 вересня 2008 року.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 22 вересня 2008 року ОСОБА_4 уклала договір на здачу житлової площі у винайм із ОСОБА_2 В 2010 році ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_2, що вона проти проживання та реєстрації його у вказаній квартирі згідно п.3 зазначеного договору. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла. Вказує, що 17 грудня 2015 року він набув право власності на квартиру згідно ч.4 ст.334 ЦК України. Вважає, що договір найму житла від 22 вересня 2008 року втратив чинність 22 вересня 2013 року. Покликається на те, що відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі, а в листопаді 2013 року самовільно зайняв таку. 30 грудня 2015 року та 13 січня 2016 року він в присутності поліції повідомив відповідача про необхідність звільнити квартиру, однак безрезультатно. Вважає, що договір повинен бути розірваний згідно ч.3 ст.825 ЦК України із наслідками, передбаченими ст.826 ЦК України.

02 червня 2016 року позивач подав уточнений позов, в якому просить визнати недійсним договір оренди від 22 вересня 2008 року, укладений між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та 06 червня 2016 року подав доповнення до уточненого позову, в яких просить визнати недійсним договір оренди від 22 вересня 2008 року, укладений між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та усунути перешкоди в користуванні власністю - вказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 та визнати відповідача таким, що не набув права користування квартирою (а.с.31-34, 45).

В обґрунтування уточненого позову з доповненням покликається на те, що він з померлою дружиною ОСОБА_4 проживали окремо. У зв'язку із фінансовими труднощами ОСОБА_4 уклала договір найму житла із ОСОБА_2 Про вказаний договір він дізнався лише у 2016 році при розгляді цивільної справи №461/632/16-ц. Вказує, що відповідач протиправно та всупереч волі ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання та місце проживання свого сина у спірній квартирі. Довідавшись про реєстрацію місця проживання відповідача, він звернувся до компетентних органів і зняв з реєстрації відповідача із сином. Вказує, що орендар не мешкав в орендованій квартирі протягом 5 років, звільнив помешкання і після 22 вересня 2008 року строк дії договору продовжений не був. На день смерті ОСОБА_4 відповідач не мешкав у квартирі і лише через півроку після її смерті, а саме в жовтні 2013 року вселився в квартиру. Вказує, що на даний час розслідуються кримінальні провадження №0000439 по факту підробки документів з приводу права власності на квартиру, в якому його визнано потерпілим і №0000798 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, в якому він теж визнаний потерпілим. 02 березня 2016 року рекомендованим листом ним було скеровано відповідачу вимогу звільнити житлове приміщення. Вважає, що підставами для задоволення позову є наступні обставини: відповідач не вимагав передати йому майно за договором, а тому вважає, що такий відмовився від нього; в договорі не зазначений строк його дії, а поняття термін дії не є тотожним поняттям, тому вважає, що такий не слід брати до уваги; у договорі не зазначені члени родини наймача; протягом часу, коли відповідач винаймав житло та по сьогоднішній день накопичились величезні борги за комунальні послуги. Крім цього, вказує, що спірний договір не відповідач дійсній волі орендодавця, оскільки укладався із літньою жінкою, яка мала інші наміри - одержати гроші на свої потреби, ремонт приміщення, оплату комунальних послуг тощо.

01 серпня 2016 року позивач подав доповнення та уточнення до позовної заяви від 04 березня 2016 року, в яких просить суд визнати договір на здачу житлової площі у винайм від 22 вересня 20108 року недійсним, нечинним, нікчемним. Зобов'язати Галицький районний відділ ДМС України на вимогу ОСОБА_1 виписати ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_2 відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду за час користування захопленою квартирою протягом трьох останніх років в сумі 72000,00 грн. та 500000,00 грн. моральної шкоди. Зобов'язати ОСОБА_2 виселитись із вказаної квартири в десятиденний термін після отримання рішення суду.

В обґрунтування уточненого позову покликається на те, що договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки у такому не зазначено інформації щодо особи власника та наймача, не вказано, що є предметом договору, дату договору вважає спірною, а посвідчення підписів ЛКП «Центральне» незаконним, тобто вважає, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору та такий не посвідчений нотаріально.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених в уточнені позовній заяві та просив позов задоволити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов заперечили, просили у такому відмовити. 13 квітня 2016 року представник відповідача подав письмові заперечення, в яких вказує, що ОСОБА_2 з 2008 року і по даний час разом із своєю сім'єю проживає у квартирі АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстроване його місце проживання та місце проживання його сина ОСОБА_2 Вважає, що до позивача, який успадкував вказану квартиру, перейшли права та обов'язки наймодавця по договору на здачу житлової площі у найм, укладеному 22 вересня 2008 року його спадкодавцем ОСОБА_4 Зазначений договір укладений безстроково та не припиняв своєї чинності. Покликається на відсутність у позивача доказів повідомлення відповідача про розірвання договору, останній не посилається на положення закону, на підставі якого просить визнати недійсним договір оренди житла, не обґрунтовує підстави для припинення права користування відповідачем житлом та його виселення, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову (а.с.24). Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні такого.

В судовому засіданні 16 листопада 2016 року представник відповідача подав заяву, в якій вказує, що сплив строк позовної давності щодо вимог позивача, оскільки спірний договір укладений 22 вересня 2008 року, а позивач звернувся до суду 04 березня 2016 року, а тому просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яку він успадкував після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.3,4).

22 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір на здачу житлової площі у винайм на постійно, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В судовому засіданні встановлено, що зміст договору на здачу житлової площі у найм від 22 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується виконанням договору та відсутністю спорів сторін договору щодо його недійсності. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується фактом проживання та реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що сторони договору на здачу житлової площі у винайм від 22 вересня 2008 року досягли згоди з усіх істотних умов, зокрема, щодо предмету - квартира АДРЕСА_1, яка складається із 1 кімнати площею 18,9 кв.м.; орендна плата - без оплати, строк дії договору зазначений, як постійний (а.с.5).

Відповідно до ч.1 ст.814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Згідно ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, до позивача, який успадкував вищевказану квартиру, перейшли права та обов'язки наймодавця по договору на здачу житлової площі у винайм, оскільки такий станом на день прийняття позивачем спадщини не припиняв своєї чинності, не був розірваним або недійсним.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи листа начальника Галицького РВ м. Львова ГУ ДМС України у Львівській області від 02 березня 2016 року за №11/567, зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1 від 22 грудня 2015 року, скасоване згідно висновку від 26 лютого 2016 року та таких поновлено в реєстрації (а.с.26). Таким чином, станом на день розгляду справи місце реєстрації відповідача та його неповнолітнього сина знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Позивачем не надано, а судом не здобуто доказів у підтвердження непроживання відповідача без поважних причин понад 6 місяців у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання Галицького районного відділі ДМС України на вимогу ОСОБА_1 виписати ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 цієї статті встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відтак, обов'язковою умовою відшкодування як матеріальної так і моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду.

Позивачем не надано суду жодних доказів вчинення злочину відповідачем, а відтак, оскільки відсутні докази заподіяння відповідачем шкоди майну позивача, позовні вимоги є безпідставні та у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, суд не приймає до уваги клопотання представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки у даному випадку строк позовної давності слід рахувати з дня, коли позивач дізнався про оспорюваних договір, а саме з 28 січня 2016 року.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 22, 203, 215, 629, 638, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 71,72 ЖК України, суд,

в и р і ш и в:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Мисько Х.М.