Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4584/16 Головуючий у 1-й інстанції: Лихосенко М.О.
Є.У.№ 334/8691/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі:ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ПАТ «Фідобанк» про поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частку квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року ,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_6, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4, звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що сторони з 01.02.2003 р. по 11.03.2015 р. перебували у шлюбі, в період якого за спільні кошти у червні 2008 року за кредитні кошти купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на імя відповідача. Посилаючись на те, що між сторонами виник спір з приводу розподілу спільно набутого майна, просила суд на підставі ст.ст.69,70,71 СК України поділити вказану квартиру і визнати за нею право власності на ? частку, а також розподілити між сторонами в рівних частках заборгованість за кредитним договором від 13.06.2008 р., укладеним між ОСОБА_5 і АБ «Факторіал банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ПАТ «Фідобанк» про поділ кредитних зобовязань залишені без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана подружжям в період шлюбу за спільні кошти, а тому ОСОБА_4 має право на її ? частку в порядку ст.ст.60, 71 СК України.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй(йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільної участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказані правові позиції наведені у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 року (справа № 6-612 цс15), від 16.12.2015 року (справа № 6-2641 цс15) і в силу ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Встановлено, що сторони з 01.02.2003 року перебували у шлюбі, мають доньку Євгенію, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року шлюб розірвано. Цим же судовим рішенням встановлено, що сімя сторін фактично розпалася з січня 2015 року ( а.с.7).

Після розірвання шлюбу неповнолітня донька сторін залишилася проживати з батьком.

Предметом спору у справі являється двокімнатна квартира за номером 84, що знаходиться в будинку №40-а по вулиці Ладозькій в м.Запоріжжі, яка була придбана ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 13 червня 2008 року за 361 325 грн. (а.с.45).

Судом також встановлено, що в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири між АБ «Факторіал-Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у сумі 20 000 доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк по 12 червня 2028 року, мета кредитування придбання нерухомого майна . Вказані кредитні зобовязання позичальника забезпечені іпотекою квартири (а.с.8-10).

На час припинення шлюбних стосунків на погашення тіла кредиту сторонами було сплачено 6 500 доларів США, що підтверджується витягом із особового рахунку позичальника, наданого Банком в суд апеляційної інстанції.

Після розірвання шлюбу позивач участі у погашенні кредиту не приймає, ОСОБА_5 сплачує кредитну заборгованість самостійно, що не оспорювалося сторонами і їх представниками у суді апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 зазначав, що спірна квартира була куплена за 75 000 доларів США, із яких 10 000 доларів кредитні кошти, а решта 65 000 доларів США кошти, подаровані йому батьком ОСОБА_7, який того ж дня продав належну йому квартиру за 65 000 доларів США.

Вказані доводи відповідача узгоджуються з поясненнями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які підтвердили у суді першої інстанції факт передачі ОСОБА_5 65 000 доларів США, виручених від продажу належної їм квартири, для придбання спірного житла і проведення в ньому ремонту.

Факт продажу ОСОБА_7 13 червня 2008 року належної йому на праві власності квартири за 315 250 грн., що на момент укладання договору за курсом НБУ становило еквівалент 65 000 доларів США, підтверджується копією відповідного договору (а.с.56).

В суді першої інстанції позивач не заперечувала проти вказаних доводів відповідача, проте зазначала, що виручені від продажу батьком ОСОБА_5 кошти були передані для придбання квартири в спільну сумісну власність сторін, а не в особисту власність відповідача. Крім того, за доводами позивача, половина із переданих на купівлю спірної квартири коштів являлися її особистою власністю, оскільки батько відповідача мав перед нею боргові зобовязання.

Разом з тим, належних і допустимих доказів про будь-які боргові зобовязання свідка ОСОБА_7 перед ОСОБА_4, остання ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надала.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що із витрачених на придбання спірної квартири 361 325 грн. (еквівалент 74 500 доларів США), спільною сумісною власністю подружжя являлися тільки 6 500 доларів США кошти сплачені на погашення тіла кредиту за період з 13 червня 2008 року до березня 2015 року дати припинення шлюбу, що становить 8% вартості спірної квартири або 2/25 частки в спірному майні.

Решта коштів являються особистою власністю відповідача, оскільки частина із них 65 000 доларів США були подаровані йому батьком для придбання квартири і проведення в ній ремонту, а інша частина являлися кредитним коштами, погашення якого після розірвання шлюбу здійснює тільки відповідач.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 в порядку ст.60, 70, 71 СК України належить ? частка спірної квартири не ґрунтуються на вимогах закону і зібраних у справі доказах, оскільки частка ОСОБА_4 з урахуванням встановлених вище обставин становить тільки 1/25 спірної квартири.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанцій на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/25 частку спірної квартири.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частки задоволених вимог, що становить 2044, 05 грн.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року по цій справі змінити, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/25 (одну двадцять пяту) частку квартири АДРЕСА_3.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2044, 05 грн. (дві тисячі сорок чотири гривні 5 коп.) зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: