УХВАЛА

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Тучапської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу нежитлової будівлі за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 9 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у 2001-2003 роках проводилася реорганізація (розпаювання) колективних сільськогосподарських підприємств: колгоспів, агрофірм в т.ч. і агрофірми «Верховина», яке проводила ліквідаційна комісія на чолі з головою комісії ОСОБА_11 Працівникам агрофірми органами місцевого самоврядування були видані свідоцтва про право власності на майновий пай (члену КСП майновий сертифікат), у тому числі ОСОБА_3 вартістю майна 990 грн та ОСОБА_4 вартістю майна 1 145 грн. Зазначали, що вони, як і інша частина співвласників, подали заяви про вихід з агрофірми та виділення їм майнових паїв у натурі, з передачею майна на суму майнових паїв - ОСОБА_9, уповноваженому від пайовиків відповідно до їх заяв, тобто керівнику ПП «Ярослав і К», у тому числі і спірний телятник та піднавіс для сіна.

Протягом 2006 - 2011 pоків ОСОБА_5 скупила майнові паї у 24 співвласників, які в 2000 році написали заяви про вихід з агрофірми, у групи співвласників - родини ОСОБА_10 та ПП «Нектар» на підставі акта прийому-передачі майна від 11 березня 2011 року підписаного в.о. голови агрофірми «Верховина» ОСОБА_11, головою ревізійної комісії ОСОБА_12 та відповідачкою ОСОБА_5, згідно якого останній передано стайню (телятник) № 1, навіс для кормів та 5 т гною, який відповідачка ОСОБА_5 представила в сільську раду для оформлення на неї права власності на дане майно.

Позивачі вважали акт прийому-передачі майна від 11 березня 2011 року незаконним, оскільки згідно державної реєстрації від 9 червня 2008 року на підставі рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2007 року юридична особа - агрофірма «Верховина» припинена.

Отже, станом на 11 березня 2011 року ОСОБА_11 не міг бути виконуючим обов'язки голови агрофірми і повноважень з передачі майна не мав, оскільки вказане майно у 2000 році передано ПП «Ярослав і К». В акті прийому-передачі майна зазначено, що передача була проведена відповідно та на виконання рішення зборів уповноважених членів агрофірми «Верховина» від 23 липня 2002 року, збори проводилися 23 липня 2000 року, згідно яких розглядалося питання про вихід з агрофірми та виділення власникам майнових паїв майна в натурі з передачею майна ОСОБА_9

Позивачі вказували, що акт прийому-передачі майна від 11 березня 2011 року є незаконним, оскільки ОСОБА_5 з метою оформлення права власності на спірне нерухоме майно підробила цей акт і особисто підписала його замість в.о. голови агрофірми ОСОБА_11 та голови ревізійної комісії ОСОБА_12 Надалі ОСОБА_5 у березні 2011 року, проставивши в указаному акті дату складання - 24 березня 2011 року, яка не відповідала дійсності. На підставі цього акту виконкомом Тучапської сільської ради прийнято рішення від 31 березня 2011 року про визнання за нею права власності на телятник та піднавіс для сіна.

Таким чином спірний телятник та піднавіс для сіна, які передані ПП «Ярослав і К» у спільну часткову власність, зборами співвласників підприємства могли бути передані у рахунок вартості паїв тільки співвласникам майнових паїв, майно яких з агрофірми «Верховина» було передано підприємству «Ярослав і К», тобто шляхом обману майно вийшло з відання співвласників і незаконно перейшло у власність ОСОБА_5

31 березня 2011 року виконкомом Тучапської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області на підставі сфальсифікованого акта прийому-передачі від 11 березня 2011 року прийнято рішення про оформлення права власності на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_5 та видано їй свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

Таким чином вихід спірного майна з володіння співвласників ПП «Ярослав і К» пройшло шляхом обману без рішення співвласників майнових паїв, чим порушено їх права та інтереси, як співвласників майна.

16 вересня 2011 року ОСОБА_5 відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужила спірні нежитлові приміщення відповідачу ОСОБА_6 за 80 тис. грн.

З урахуванням зазначеного позивачі просили: визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Тучапської сільської ради № 8 від 31 березня 2011 року про оформлення права власності на нежитлові приміщення, а саме: приміщення старої стайні (телятник № 1) та під навіс для сіна (1970 року побудови), які знаходяться по АДРЕСА_1, за ОСОБА_5; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_5 виконавчим комітетом Тучапської сільської ради 5 липня 2011 року на підставі вказаного рішення, зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Коломийське МБТІ» 13 липня 2011 року; визнати недійсним та скасувати нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (телятника № 1 та навісу для сіна), розташованих по АДРЕСА_1 від 16 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 9 грудня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Тучапської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 31 березня 2011 року № 8 про оформлення права власності на нежитлові приміщення, а саме: приміщення старої стайні (телятник № 1) та піднавіс для сіна (1970 року побудови), які знаходяться по АДРЕСА_1, за ОСОБА_5

Визнано незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_5 виконавчим комітетом Тучапської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області 5 липня 2011 року на підставі рішення цієї ж ради від 31 березня 2011 року № 8, зареєстрованого ОКП «Коломийське МБТІ» 13 липня 2011 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просять скасувати вказані судові рішення в частині відмови у позові та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі мають право на спірне нерухоме майно і це право підлягає захисту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у позивачів не виникло права власності на спірне майно у розумінні вимог глави 24 ЦК України, оскільки вони мають право тільки на майновий пай і таке право виражене у грошовому еквіваленті, без зазначення конкретного майна чи частки у майні, яке передане уповноваженому ОСОБА_9 Тобто вони є неналежними позивачами.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що позивачі не можуть захистити таке право без наявної волі на таке звернення з позовом усіх співвласників майнових паїв, або від їх імені уповноваженої на це особи.

З такими висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства від 25 липня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають право на майновий пай в агрофірмі «Верховина» на території Тучапської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області. Загальна вартість майна пайового фонду становить 990 грн та 1 145 грн відповідно.

Згідно з протоколом зборів уповноважених членів агрофірми «Верховина» від 23 липня 2000 року й акта передачі майна від 23 липня 2000 року вбачається, що позивачам виділено в натурі майнові паї, серед яких телятник та піднавіс для сіна, які надали у користування ОСОБА_9, який є керівником ПП «Ярослав і К».

Судами встановлено, що ОСОБА_5 на підставі документів, які позивачі вважають підробленими, та рішення Тучапської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, набула право власності на нежитлові приміщення старої стайні (телятник №1) та піднавіс для сіна (1970 року побудови), які знаходяться по АДРЕСА_1.

16 серпня 2011 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі продала вказані приміщення ОСОБА_6

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що позивачі не мають права на спірне нерухоме майно, оскільки належний їм майновий пай виражений у грошовому еквіваленті, без зазначення конкретного майна чи частки у майні, отже, за захистом права в обраний позивачами спосіб мають право звернутись усі співвласники майнових паїв.

Проте суд не врахував таке.

За змістом ст. ст. 5, 7 - 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності і його пайовий фонд майна складається з балансової вартості як основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошових коштів; а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання (та скоригований на день вибуття працівника з господарства). Право розпоряджатися своїм паєм на власний розсуд член КСП набуває лише після припинення членства в підприємстві. До припинення членства, частка майна члена колективного підприємства є частиною майна колективного підприємства, яке у статуті визначає принципи формування спільної власності та права членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності (володіння, користування, розпорядження).

Оскільки законодавством передбачено рівність прав і обов'язків членів колективного сільськогосподарського підприємства щодо спільної виробничо-господарської діяльності та її результатів, а правомочності членів підприємств є похідними від правового статусу, завдань і функцій цих підприємств та правомочностей останніх як юридичних осіб, то і право громадянина вимагати своєї частки (паю) з володіння і користування аграрного підприємства, як і інші правовідносини члена колективного підприємства з КСП щодо передачі - отримання майнового паю, складу цього паю, його юридичного оформлення також повинні ґрунтуватись на принципі рівності прав і обов'язків зазначених сторін.

Це означає, що праву члена КСП вимагати видачі майнового паю відповідає право цього підприємства вирішувати питання складу і структури майнового паю, способу і терміну його виділу, при здійсненні яких (прав) повинні враховуватись інтереси обох сторін.

Спосіб забезпечення цих прав і інтересів члена КСП та підприємства визначений п. 3 ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», згідно з яким, у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій за згодою сторін, формі.

Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід з цих підприємств із майновими паями з метою створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, заснованих на приватній власності, передбачено і в Указі Президента України від 3 грудня 1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки».

Виходячи з викладеного, загальні збори пайовиків уповноважені вирішувати будь-які основні питання, пов'язані з майновим паєм, у тому числі рішенням загальних зборів колишніх членів реорганізованого підприємства (рішенням зборів співвласників) вирішується про порядок паювання майна; про список осіб, що мають право на майновий пай; затверджується індивідуальний майновий пай; виявляються невідповідності. У разі невиконання рішення зборів співвласників щодо виділення підприємством-правонаступником (користувачем) майна у натурі власнику майнового паю, подальший захист прав власника майнового паю вирішується у судовому порядку.

За положеннями ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право володіння та право користування (сервітут) чужим майном.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Апеляційний суд наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи позивачі, які хоч і не є власниками, мають законне право на частину цього майна в межах належного їм майнового паю. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивачі звернулись до суду з метою захисту свого права на належний їм майновий пай, а не права власності на спірне нерухоме майно.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на вказані норми права уваги не звернув, фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановив, та передчасно відмовив позивачам у позові, чим порушив їх право на судовий захист порушених прав.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик