Справа № 204/6184/15-ц
Провадження № 2/204/1311/16 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача за первісним

позовом та відповідача за зустрічним позовом

і позовом третьої особи ОСОБА_1

за участю представника відповідача за

первісним позовом та позовом третьої особи

і позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

за участю третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_3 про стягнення боргу; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину; та позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики від 11.09.2012 року у розмірі 134534 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.09.2015 року складає 3016256 грн. 76 коп., та судовий збір в сумі 6090 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 11 вересня 2012 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 100000 доларів США. Конкретний строк повернення позики сторони не встановлювали, а домовились про її повернення на першу вимогу позивача. На підтвердження укладення договору позики відповідач того ж дня видав позивачу відповідну розписку. Враховуючи викладене, правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором позики, який укладений у належній формі. Ще з червня 2015 року позивач неодноразово вимагав від відповідача повернення позики у повному обсязі, однак останній цього зобовязання в повному обсязі так і не виконав без пояснення причин. Лише 16 червня 2015 року відповідач повернув позивачу 10000 доларів США. З того часу, відповідач всіляким чином уникає позивача та розмов про повернення боргу. Враховуючи викладене, відповідач не повернув позивачу суму позики. У звязку з тим, що в розписці не визначений розмір процентів, позивач має право на отримання від відповідача процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, розмір процентів, які має сплатити відповідач складає 44534 доларів США 20 центів. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу: 90000 доларів США - сума позики; 44534 доларів США 20 центів - проценти за договором позики, а разом - 134534 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ на 09.09.2015 року складає 3016256 грн. 76 коп.

В квітні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_5 з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договір позики, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року та укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що, як вбачається з тексту розписки, відповідач за зустрічним позовом передав позивачу за зустрічним позовом суму 100000 доларів США в борг. Чинне законодавство України передбачає наявність для проведення валютних операції відповідної ліцензії. В матеріалах справи така ліцензія відсутня. Використання іноземної валюти без ліцензії Національного Банку України, суперечить закону і як наслідок інтересам держави. Чинне законодавство України взагалі не передбачає підстав, за наявності яких, дві фізичні особи можуть провести готівкові операції щодо оплати послуг між собою в іноземній валюті. Враховуючи такі порушення, правочин який укладений між сторонами є недійсним, оскільки суперечить чинному законодавству та інтересам держави й суспільства. В супереч чинного законодавства та сталої судової практики, в розписці від 11.09.2012 року не вказано умов на яких надано кошти в борг, позичальником не вказано, що він зобов'язується повернути вказану суму та не вказано дату отримання коштів, на розписці стоїть дата написання вказаної розписки, але про те, що кошти були отримані та дату їх отримання в розписці не вказано. Отже, вказаний договір позики, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року є недійсним.

Крім того, в квітні 2016 року до суду звернулася третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 з позовною заявою, в якій просила визнати правочин, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним й застосувати до нього наслідки недійсності, а судові витрати у справі покласти на відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 18 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_5 був укладений шлюб. ОСОБА_5 нібито надано у борг 100000 доларів США, що є еквівалентом 799300 грн. В квітні 2016 року від чоловіка їй стало відомо про існування вище вказаної справи. Вказана розписка (договір позики) є недійсним у звязку з тим, що сума договору, укладеного між відповідачами становить 100000 доларів США, він не є дрібним побутовим та має укладатися за взаємною згодою подружжя. Проте, третьою особою не було надано чоловіку згоди ні усної, ні письмової на укладення оскаржуваного правочину та отримання коштів від ОСОБА_4 Проте, вразі задоволення позову та стягнення суми боргу з ОСОБА_5 для третьої особи настануть несприятливі наслідки, повернення основної суми боргу та відшкодування штрафних санкцій, звернення стягнення на спільне сумісне майно подружжя, що є грубим порушенням прав третьої особи. Отже, виходячи з вище викладеного, оскільки договір позики було укладено без згоди третьої особи, яка є дружиною позичальника, він підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Ухвалою суду до участі у дану справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу - була залучена ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору; прийняті зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, а також позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину; та обєднані в одне провадження первісний позов первісний позов ОСОБА_4, зустрічний позов ОСОБА_5 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом і позовом третьої особи ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги позивача за первісним позовом та просила задовольнити їх в повному обсязі. В задоволенні зустрічної позовної заяви та позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору просила відмовити в позовному обсязі. При цьому, вказала, що укладення договору позики в іноземній валюті між двома фізичними особами передбачено чинним законодавством України, та аж ніяк не може бути причинною недійсності правочину. Спроби позивача за зустрічним позовом переконати суд, в неналежності форми та змісту розписки, спростовується тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 11.09.2014 року було укладено договір позики, на підтвердження чого останній надав розписку, в якій зазначив, що отримав в позику від ОСОБА_4 кошти в розмірі 100000 доларів США. При цьому, в розписці від 11.09.2012 року ОСОБА_5 власноруч написано, що кошти від ОСОБА_4 він отримав у позику. Тобто, підтвердив факт отримання позики та зобовязався її повернути. Також, ОСОБА_5 посилається на неналежність форми та змісту розписки, але розписка вчинена у письмовій формі та містить необхідні відомості, які дають підстави стверджувати про наявність між сторонами договірних відносин та отримання ним позики у розмірі 100000 доларів США. Не зазначення у розписці конкретної дати передачі коштів ОСОБА_5 не є доказом недійсності договору позики та неотримання ним коштів. Щодо позову третьої особи вказала, що згідно наявної в справі інформації все майно ОСОБА_5 належить йому на праві приватної власності та придбане ним за довго до шлюбу, і тим паче отримане у спадщину та дарування, і не є спільним сумісним майном подружжя, то і твердження третьої особи, що в разі задоволення позову про стягнення суми боргу з ОСОБА_5 для неї настануть несприятливі наслідки, що виразяться в зверненні стягнення на спільне сумісне майно подружжя, не відповідає дійсності, оскільки право власності відповідача на належне йому майно настало, ще до укладення шлюбу, а ОСОБА_4 не предявляє жодних вимог майнового характеру стосовно відшкодування боргу до ОСОБА_3.

Представник відповідача за первісним позовом та позовом третьої особи і позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та просила відмовити позивачу в повному обсязі. Зустрічний позов та позов третьої особи підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. При цьому, вказала на обставини, які викладені у вказаних позовах.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та просила відмовити позивачу в повному обсязі. Свій позов та зустрічний позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. При цьому, вказала на обставини, які викладені у вказаних позовах.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів за вказаними позовами задоволенню не підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У судовому засіданні було встановлено, що 11 вересня 2012 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 гроші в сумі 100000 доларів США, що підтверджується розпискою, яку написав власноручно відповідач. Згідно з розпискою ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 гроші в сумі 100000 доларів США, про що зазначено самим ОСОБА_5 в розписці (а.с.8).

Позивач за первісним позовом вважає, що між ними був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем була надана розписка, і у звязку з тим, що ОСОБА_5 не повернув позику, просив стягнути її з нього в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Разом з тим, розписка написана 11 вересня 2012 року ОСОБА_5 про отримання грошових коштів не містить зобовязання про їх повернення.

Тобто, зміст вказаної розписки суперечить положенням ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, зокрема, вона не містить: умови отримання позичальником в борг грошей; зазначенням, що позичальник зобовязується їх повернути; та дату отримання коштів.

Вищевказані правові позиції також висловлені Верховним Судом України в його постановах від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 та від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України.

Таким чином, договір є нікчемним, а тому правових наслідків не створює.

Крім того, ОСОБА_4 не надано доказів на спростування доводів сторони ОСОБА_5 щодо отримання коштів, оскільки у суду виникли обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_4 в 2012 році не мав змоги передати кошти в розмірі, вказаному в розписці, зокрема, він не вказав джерело прибутку.

Твердження представника позивача за первісним позовом, що відповідач повернув позивачу частину отриманої позики, а саме повернув 10000 доларів США, що підтверджує, на її думку, факт укладання договору позики, є необґрунтованими та нічим не підтверджуються.

А згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 не довів факту укладання договору позики

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_4 в задоволенні його первісного позову.

Щодо вимог ОСОБА_5 по його зустрічному позову про визнання договору позики, який підтверджується розпискою від 11.09.2012 року та укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним, то ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що, як встановлено судом вище, спірний договір є нікчемним (ст. 215 ЦК України), а тому не створює правових наслідків для сторін з моменту його укладення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України, до прийняття цього Кодексу у вітчизняному законодавстві не вживався. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд.

Нікчемні та оспорювані правочини розрізняються: - ступенем важливості дефектів у складі правочину; - характером прав та інтересів, які порушено у звязку з укладенням правочину; - судовий порядком встановлення недійсності правочину й незалежністю встановлення недійсності правочину від судового рішення; - строками позовної давності, які встановлені для звернення до суду з приводу визнання правочину недійсним.

З огляду на ч. 2 ст. 215 ЦК України, підстави недійсності правочину, встановлені нормами ЦК України та інших законодавчих актів, повинні мати імперативний характер. Тому, за такими вимогами є неприпустимим укладення мирових угод як таких, що суперечать законодавству.

При розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК України необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_5 в задоволенні його зустрічного позову.

Щодо вимог третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3, то вони також задоволенню не підлягають з огляду наступне.

Так, судом встановлено, що 18 серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії 1-КИ № 223466, виданим 18.08.2012 року Бабушкінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.99).

Тобто, станом на дату написання ОСОБА_5 спірної розписки, він вже був одружений.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З урахуванням вищевказаного, доводи третьої особи заслуговують на увагу виходячи з розяснення щодо недопущення порушення прав подружжя викладені в правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс 12 від 20.02.2013 року.

Але ж, як судом встановлено вище, спірний договір є нікчемним (ст. 215 ЦК України), а тому не створює правових наслідків для сторін з моменту його укладення.

Крім того, ОСОБА_3 не надала суду доказів, що отримані її чоловіком кошти були витрачені в інтересах родини.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити третій особі з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 в задоволенні її позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 525, 526, 530, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 65, 73 СК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 179, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

В задоволенні позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова