263/8832/16-ц 2/263/2169/2016

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі судді Шатілової Л.Г., при секретарі Маслюк К.О., за участю представника відповідача - адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

14.07.2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що 08.11.2012 року між нею та її чоловіком ОСОБА_3 був укладений договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Укладаючи договір, вона сподівалася, що ОСОБА_3 буде довічно утримувати її, піклуватися про неї, оскільки з 14.04.2011 року вона є інвалідом 1-ої групи та потребує постійної сторонньої допомоги. Вона не розуміла, що фактичне право власності на квартиру перейде одразу після укладення договору, вона вважала що укладає договір довічного утримання та чоловік буде утримувати її до смерті. У 2014 році вона перенесла ще одну операцію, після якої її стан здоров'я став тяжким, відповідач перестав її доглядати, вона стала скаржитися на його поведінку, на що відповідач почав її виганяти з квартири, при цьому сказав, що квартира вже їй не належить. Після цього вона знайшла документи та їй стало відомо, що вона уклала договір дарування, а не договір довічного утримання. Вона не бажала дарувати квартиру чоловіку, оскільки це її єдине житло. Дочка її мешкає за межами України. Вона, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає на ряд захворювань, є інвалідом 1-ої групи, через свій вік помилялася відносно наслідків укладення договору, при оформленні договору дарування вважала, що фактично укладає договір довічного утримання, вважала, що відповідач буде допомагати матеріально, доглядати за нею. Волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належної квартири у неї не було. Просила визнати недійсним договір дарування від 08.11.2012 року, укладений між нею та відповідачем, з підстав передбачених ст. ст.229 ч.1,717ч.2 ЦК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач та його представник - адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Суду пояснили, що позивачка неодноразово раніше укладала договори довічного утримання, тобто розуміла чим відрізняється договір довічного утримання від договору дарування. Крім того, всі довідки для оформлення договору дарування були виписані на ім'я позивачки, що також підтверджує факт того, що позивачка була обізнана який договір вона укладає. Також, зазначили, що позивачка пропустила строк позовної давності, причину пропуску цього строку позивачка суду не пояснила. Вважають, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що відповідач нібито ображає її, не доглядає за нею. З урахуванням наведеного, просили у позові відмовити.

Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 надала суду заяву в якій просила розглянути справу в її відсутність.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що позивачка є її сусідкою. Їй відомо, що в неї є донька, яка проживає за межами України, але вона її ніколи не бачила. Також, пояснила, що неодноразово чула сварки між позивачкою та відповідачем, позивачці за станом здоров'я важко пересуватися, тому були випадки, коли позивачка запрошувала її допомогти їй одягнутися.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що відповідач є його батько. Йому відомо, що батько завжди допомагає позивачці по господарству, ходить у магазини, купує ліки, готує їжу. Коли позивачка перебувала в лікарні, батько за нею доглядав.

Суд, вислухавши позивачку, відповідача та його представника, допитавши свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено що позивачка та відповідач перебувають у шлюбі з 09.09.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії 1-НО №174739 від 16.06.2009 р. /а.с.7/

08.11.2012 року між ОСОБА_2 та її чоловіком - ОСОБА_3, був укладений договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (проспект Республіки) в м. Маріуполі, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 08.11.2012 року, реєстровий №1267/а.с.10,11/.

Згідно реєстраційного посвідчення квартира АДРЕСА_2 (проспект Республіки) в м. Маріуполі належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2002р. /а.с.8/.

У судовому засіданні встановлено, що на день укладання договору ОСОБА_2 було 76 років, згідно довідки до акту огляду МСЕК №391856 вона з 15.02.2011р. є інвалідом першої групи, у зв'язку з чим потребує стороннього постійного догляду і допомоги /а.с.9/, іншого житла, окрім спірної квартири, у неї немає, в квартирі вона зареєстрована та мешкає з часу її придбання з 23.08.2002р., має невелику пенсію.

Згідно з ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року по справі № 6-93цс16. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оцінюючи встановлені в судовому засіданні обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір порушує права позивача, та беручи до уваги вік позивачки, стан її здоров`я, наявність у позивачки спірного житла як єдиного, той факт, що фактично у власність відповідача спірна квартира передана не була, а угода укладена під умовою постійного догляду, відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача позивачу, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 помилялася відносно обставин, що мають істотне значення, а саме вважала що укладає договір довічного утримання.

Також суд вважає, що позивачка не пропустила строк позовної давності для звернення до суду, оскільки тільки у 2014 році дізналася, що уклала договір дарування і ці пояснення позивачки не були спростовані в судовому засіданні.

Суд вважає, що в даному випадку має важливе значення мета договору, яку в судовому засіданні було з'ясовано, а саме те, що обдарований буде допомагати позивачці. Судом встановлено факт відсутності волевиявлення позивачки під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом. Позивачка, як особа похилого віку, є інвалідом 1-ої групи, яка за станом здоров'я потребує стороннього постійного догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови її подальшого утримання та, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Тобто укладений договір не відповідав внутрішній волі позивачки щодо правової природи і змісту правочину, тому такий договір є недійсним.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнена позивачка як інвалід І групи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,60, 88, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст.203,229,717 ЦК України, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, суд -

В И Р І Ш И В :

Позові вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (проспект Республіки) в м. Маріуполі, укладений 08.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 08.11.2012 року, реєстровий №1267 - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551 гривню 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя Л.Г. Шатілова