У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

КоротунаВ.М., Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до редактора інтернет-сайту щотижневика «Бердичів діловий» ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, інших особистих немайнових прав та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з редактора інтернет-сайта щотижневика «Бердичів діловий» ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 60 тис. грн, зобов'язати редактора інтернет-сайта щотижневика «Бердичів діловий» ОСОБА_5 припинити неправомірні дії щодо порушення його права на повагу до його гідності та честі, а також інших особистих немайнових прав, в частині використання його імені, шляхом видалення статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» з інтернет-сайту щотижневика «Бердичів діловий» протягом двох календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті щотижневика «Бердичів діловий» (www.berdichev.biz) (далі - сайт) було розміщено статтю з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Редактором сайту на момент розміщення на ньому вказаної публікації був ОСОБА_5

В публікації міститься скорочений текст вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року у справі № 0603/1802/12, у якому прізвища, імена та по-батькові підсудних та свідків замінено на певну літеру, зокрема, один з підсудних вказаний як громадянин ОСОБА_4

Зі змісту публікації вбачається, що текст вироку було взято з сайта www.reyestr.court.gov.im.

На початку публікації вказано, що громадянин ОСОБА_4, зазначений у вироку, це депутат Житомирської обласної ради ОСОБА_4.

Вказаним вироком було визнано ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 29 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що розміщення на сайті публікації без згоди позивача було здійснено без порушень норм законодавства України та відповідно до норм міжнародного права, оскільки на момент вчинення цих дій ОСОБА_4 був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, тобто публічною особою, відтак розповсюджена (оприлюднена) інформація про нього, яка містилась у вироку була суспільно необхідною, тобто виступала предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважало потенційну шкоду від її поширення, розповсюдження (оприлюднення) такої інформації відповідало інтересам прав людини та нормам демократичного суспільства. Крім того, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що заголовок статті є образливим.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк