Справа №488/1039/15-ц 15.06.2016 15.06.2016 15.06.2016
Справа №488/1039/15-ц
Провадження № 22ц-784/1270/16 Суддя першої інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 39 Суддя-доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Крамаренко Т.В.,

суддів Буренкової К.О., Бондаренко Т.З.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 за участю третьої особи ОСОБА_6 про визначення частки померлого у спільній частковій власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, який в подальшому уточнила про визначення частки померлого у спільній частковій власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позивачка зазначала, що 5 вересня 2002 року помер ОСОБА_7, який за життя склав нотаріально посвідчений заповіт на її імя щодо розпорядження належним йому житловим будинком №57/1 по вул. Бригадній в м. Миколаєві. Після смерті ОСОБА_7 залишилося спадкове майно, що складається з частини квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями вказаного майна є вона за заповітом та відповідачі за законом.

В установлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва нотаріусом їй було відмовлено, у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 січня 2015 року розтлумачено заповіт від 5 вересня 2002 року, а саме що ОСОБА_7 на випадок смерті зроблено розпорядження на належну йому квартиру АДРЕСА_2.

Посилаючись на викладене та на те, що ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини належала 3/8 частки квартири, яка складається з частини, що належала йому на підставі свідоцтва про право власності та частин, які успадкував після смерті матері та брата, позивачка остаточно уточнивши позовні вимоги просила суд, встановити, що ОСОБА_7 на час відкриття спадщини належало 3/8 частин квартири АДРЕСА_2 та з урахуванням обовязкової долі неповнолітнього сина померлого, визнати за нею право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 квітня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 5 вересня 2002 року ОСОБА_8 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 відповідно до якого зробив розпорядження на випадок свої смерті ОСОБА_2 належний йому житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що у м. Миколаєві по вул. Бригадній,57/1 (а.с.14).

5 вересня 2002 року ОСОБА_7 помер (а.с. 10).

Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, виданого Корабельним ВДРАЦСу Миколаївського МУЮ, вбачається, що прізвище померлого «Пасєчник» було змінено на «Пасічник», на підставі висновку №26 від 12 грудня 2002 року (а.с.65-66).

У встановлений законом строк ОСОБА_2 звернулася до Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на зазначений у заповіті житловий будинок, а також не встановлено, чи є заповідальний будинок обєктом права спільної сумісної власності подружжя, на частку якого дружина померлого має право, а неповнолітній син на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту (а.с.9)

Як вбачається зі спадкової справи №51/2003, заведеної Пятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_7, крім спадкоємиці за заповітом в установлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дружина та син померлого).

ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого органом приватизації Жовтневого управління зрошувальних мереж Міністерства меліорації та водного господарства, 25 квітня 1996 року належала ? частина квартири АДРЕСА_2 (а.с. 13).

У звязку з розбіжностями у заповіті, рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року визначено, що на випадок своєї смерті ОСОБА_8 зробив розпорядження на належні йому 3/8 частини квартири АДРЕСА_3 (а.с. 5-6).

Рішенням Апеляційної суду Миколаївської області від 14 січня 2015 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року змінено та виключено висновок суду про тлумачення заповіту щодо належної ОСОБА_7 частки в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 7-8).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилається на відмову нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину від 6 жовтня 2011 року.

Між тим, після набрання рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 січня 2015 року щодо тлумачення заповіту законної сили, позивачка не зверталася до нотаріуса і в матеріалах справи відсутня постанова про відмову у видачі свідоцтва, як за відсутності правовстановлюючого документу на спадкове майне так і неможливості визначення частки, яка належала на час відкриття спадщини спадкодавцю.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особо може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки відсутні докази щодо частки померлого ОСОБА_7, яка належала йому на момент смерті, а також тієї частки, яка належить його спадкоємцю за заповітом та обовязкової частки його неповнолітнього на час відкриття спадщини сина.

Між тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачені обовязки нотаріуса, зокрема, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Пунктом 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

З аналізу вказаних норм вбачається, що на нотаріусів покладається обовязок щодо сприяння збору та подання документів необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину та визначення частки спадкового майна, яке знаходиться у спільній частковій власності.

Наведене свідчить про те, що звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визначення частки що належала на момент смерті спадкодавця та визнання за нею права власності на спадщину за заповітом є передчасним, а тому зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, рішення суду на підставі п 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 квітня 2016 року змінити в частині правової підстави відмови у задоволені позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: