Справа № 693/148/16-ц
Провадження № 2/693/102/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.06.2016 р. м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області

в складі : головуючого судді - Первак М.О.

при секретарі - Коломієць С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жашків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 вказала, що 21 червня 2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 Жашківського районного нотаріального округу був посвідчений договір дарування будинку за адресою: вул. Ворошилова, 95, с. Сорокотяга, Жашківського р-ну., Черкаської області, згідно якого ОСОБА_1 дарує будинок з надвірними спорудами громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 П, які є її племінницями.

В позовній заяві ОСОБА_1, вказує, що вона являючись особою літнього віку, непрацездатна та потребує сторонньої допомоги, запропонувала здійснювати її догляд до смерті, лише після її смерті будинок мав перейти відповідачам. За усною домовленістю між ОСОБА_1 та відповідачами, обдаровані мали спільно проживати та вести господарство, а також допомагати позивачу утримувати у належному стані будинок, забезпечити її доглядом. Позивач погодилася на таких умовах укласти договір довічного утримання, довірившись сторонами та не читаючи цей договір при підписанні у нотаріуса.

Однак між відповідачами виник конфлікт, що унеможливлює спільне користування та проживання у будинку відповідачів, що призвело до погіршення стану будівлі. А також не були виконані обовязки по забезпеченню допомоги ОСОБА_1 відповідно до усної домовленості позивача з відповідачами.

Лише при зверненні до суду на початку 2015 року ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з приводу вищезазначеного майна, ОСОБА_1 дізналась, що фактично між нею і відповідачами було укладено договір дарування належного їй будинку, наміру на укладення якого вона не мала. За таких обставин позивач не знала про своє порушене право на розпорядження будинком і не могла своєчасно звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Зазначений договір дарування було укладено під впливом помилки, оскільки ОСОБА_1 мала намір на укладення договору довічного утримання.

В звязку з вказаними обставинами позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задоволити. Пояснила, що підписала договір, так як вважала, що хата залишиться відповідачам після її смерті. Договір підписала, але вона його не читала. Племінниці ОСОБА_2, ОСОБА_3 обіцяли допомагати ліками і позивачу і її хворій дочці. У присутності нотаріуса домовлялися, що після смерті будинок перейде у їхню власність.

Представник позивача - ОСОБА_5, в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати договір дарування недійсним, так як він був укладений під впливом помилки.

Відповідач ОСОБА_2, в судовому засіданні, позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні, не заперечувала проти задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_6, заперечував проти задоволення позовних вимог, постільки позивач ОСОБА_1 не довела того, що договір дарування був укладений під впливом помилки. Крім того, з моменту укладення договору дарування пройшло більше 11 років і позивач всі 11 років підряд знала про порушення її права та про відповідачів, які його порушують тим, що не проживають разом нею, а тому позивач пропустила будь-які строки звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_4, пояснила, що коли до неї як до приватного нотаріуса в 2004 році прийшли відповідачі по даній справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по питанню складення договору довічного утримання, то вона пояснила їм, що вона як приватний нотаріус відповідно до діючої на той час інструкції не мала права складати і завіряти «договір довічного утримання». Про що вона повідомила ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та порекомендувала їм звернутися до державного нотаріуса, після чого відповідачі по даній справі, порадившись між собою, вона ОСОБА_4 не памятає чи в цей же день чи через кілька днів забажали оформити договір дарування, вказавши при цьому, що вони відповідачі по справі пояснили ОСОБА_1 при складанні договору, нотаріус не знає. Нотаріус спочатку виготовляє договір, а потім дає читати. Договір читали всі і з всіма істотними умовами сторони були ознайомлені і ОСОБА_1 також, що підтверджується її підписом.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, пояснила, що на той час вона була хвора. ЇЇ мати ОСОБА_1, яка проживала і в даний час проживає разом з нею, хотіла переписати будинок на неї, але вона ОСОБА_7 сказала переписати хату на ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щоб вони допомагали, тому що вона була хвора. Домовилися що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будуть підтримувати і допомагати її матері - ОСОБА_1. ОСОБА_3 інколи заходила, приносила матері гостинці, цукерки, печиво. ОСОБА_2 тітку не провідувала. Тільки в 2015 році вона дізналася чому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судяться з приводу материного будинку та складеного договору дарування між матірю і племінницями.

Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити на підставі слідуючого.

Згідно договору дарування від 21 червня 2004 року, судом встановлено, що ОСОБА_1, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безоплатно у власність в рівних долях житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться в с. Сорокотяга, Жашківського району, Черкаської області, по вул. Ворошилова, 95, розташований на земельній ділянці Сорокотязької сільської ради.

З пояснень, даних в судовому засіданні, судом встановлено, що ОСОБА_1 домовилася, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будуть її допомагати, підтримувати будинок у належному стані, забезпечувати її та її дочку ОСОБА_7 ліками.

Мова про спільне проживання і довічне утримання не велася, постільки і на той час і в даний час позивач ОСОБА_1 проживає зі своєю дочкою ОСОБА_8 в м. Жашків, а утримувати будинок і присадибну земельну ділянку в с. Сорокотяга їй було важко, і тому ОСОБА_1 передала його в користування своїм племінницям, відповідачам по справі, при цьому особливо не задумувалася, яка форма цього договору буде - «дарування чи довічного утримання». Стосовно причини подачі своєї позовної заяви про скасування договору дарування позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона бажає припинення сварок між обдарованими племінницями і відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щоб вони не

судилися із-за її будинку І при цьому не посилалася на невиконання умов уявного договору довічного утримання.

Згідно ст. 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Ч. 1 ст. 749 ЦК України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК).

У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.

Момент виникнення прав та обовязків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство повязує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Постільки позивач ОСОБА_1 була згідна на оформлення договору довічного утримання, але не оформила його у письмовій формі і не зареєструвала у відповідних державних органах, а погодилася на укладення договору дарування, який належним чином оформлений, з істотними умовами якого була ознайомлена до його підписання, це свідчить про те, що ОСОБА_1 свідомо, з власної волі, у віці 64 роки, не перебуваючи під впливом помилки, подарувала свій будинок відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Крім того, з самих пояснень ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_1 вирішила звернутися до суду про захист своїх прав лише тоді, коли дізналася про суперечку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно поділу подарованого будинку, тобто позивач 11років знала про порушення її прав. Це свідчить про те, що перебіг позовної давності почався ще 11 років по тому.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що помилка внаслідок власної байдужості однієї із сторін позивача ОСОБА_1 стосовно того, який саме договір буде оформлений, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, а тому вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 261 ч. 1, 749 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 60, 64 ч. 1 ЦПК України, ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Черкаського апеляційного суду через Жашківський районний протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: М. О. Первак