У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

КоротунаВ.М., Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 24 305 грн 95 коп. заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2006 року та судові витрати у справі.

Позивач посилався на те, що 04 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік. Відповідачка надала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і ОСОБА_4 надає банку право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідачкою було порушено умови вказаного договору щодо своєчасного повернення грошових коштів та відсотків для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом у сумі 24 305 грн 95 коп.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 лютого 2016 року рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 9 885 грн 45 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 04 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту 10 тис. грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік.

Відповідачкою було порушено умови вказаного договору щодо своєчасного повернення грошових коштів та відсотків для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом в сумі 24 305 грн 95 коп.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 04 травня 2012 року з ОСОБА_4 стягнуто 28 559 грн 27 коп. заборгованості за кредитним договором станом на 31 січня 2012 року. Вказане рішення суду не виконано і згідно з розрахунком банку станом на 31 серпня 2015 року заборгованість становить 51 231 грн 60 коп. з яких: 9 432 грн 70 коп. - заборгованість за кредитом; 41 798 грн 90 коп. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

﻿

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що, хоча останній платіж і здійснений відповідачкою 31 жовтня 2009 року, проте за рішенням суду від 04 травня 2012 року з неї стягнуто заборгованість за кредитним договором, і це рішення не виконано, у зв'язку із чим підлягають задоволенню вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за період з 08 жовтня 2012 року по 31 серпня 2015 року.

Такі висновки ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже з боржника на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Вирішуючи спір, судом апеляційної інстанції правильно враховано те, що рішенням суду від 04 травня 2012 року з відповідачки стягнуто заборгованість за кредитним договором, і вказане рішення не виконано, а тому дійшов правильного висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у межах строку позовної давності за період з 08 жовтня 2012 року по 31 серпня 2015 року.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк