Справа № 201/3940/16-ц
Провадження № 2/201/1546/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

31 травня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: Головуючого судді Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи ОСОБА_3, Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

17.03.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач з вищезазначеним позовом, в якому просив суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю, а саме кв. № 44 у буд. № 16 по бул. ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську з боку ОСОБА_2 та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кв. № 44 у буд. № 16 по бул. ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську, що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.09.1998р. йому належить ? частина кв. № 44 у буд. № 16 по бул. ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську, інші ? частини цієї ж квартири також належать позивачу на підставі договору дарування від 23.08.2014р., що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 Вказаний договір дарування квартири зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру. Так, у належній позивачу квартирі зареєстровані: позивач та його батьки: мати - ОСОБА_3 та батько - ОСОБА_2, що підтверджується довідкою з місця проживання. Відповідач по справі, батько позивача у 2000 році фактично створив нову сімю і разом зі своїми особистими речами за власним бажанням виїхав з вищевказаної квартири за невідомою адресою. З цього часу позивач з відповідачем не бачиться та не спілкується. Отже, фактично у спірній квартирі відповідач не мешкає з 2000р. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2015р. шлюб між батьками було розірвано, що підтверджується копією рішення суду. Реєстрація відповідача за вказаною адресою не дозволяє позивачу розпоряджатися своєю власністю, крім того останній змушений нести зайві витрати по оплаті комунальних платежів з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, тому ОСОБА_1 і змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача - ОСОБА_4 (договір про надання юридичної допомоги від 04.03.2016р. а.с. № 18 19) в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Також просила розглянути справу за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. №36).

Відповідач - ОСОБА_2 в судові засідання по справі, які призначалися на 20.04.2016р. та 31.05.2016р. повторно не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 06.05.2016р. (а.с. № 32). Згідно відмітки на конверті, яким було надіслано на адресу відповідача копію позову та судову повістку на 20.04.2016р., він повернувся «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 23). Крім того, на судове засідання 31.05.2016р. відповідач повідомлявся на підставі ч. 3 ст. 76 ЦПК України, шляхом вручення судової повістки через відповідну житлово-експлуатаційну організацію, яка зазначила, що вручити судову повістку можливості немає через не проживання відповідача за місцем реєстрації (а.с. № 35).

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до ст.ст. 74 76 ЦПК України. Проте, 20.04.2016р. ОСОБА_3 надала до суду заяву, в якій з позовними вимогами погодилася та просила суд їх задовольнити, а справу розглянути за її відсутності (а.с. № 24-25).

Представник третьої особи - виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради - ОСОБА_6 (довіреність № 4/10-31 від 16.01.2016р.-а.с.№ 38) 31.05.2016р. надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що вона не згодна з даною позовною заявою, оскільки вважає, що Дніпропетровська міська рада не є належною третьою особою по справі, оскільки спір виник між власником квартири та колишнім користувачем квартири. Так, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.09.1998р. позивачу по справі ОСОБА_1 належить ? частина квартири № 44 у буд. № 16 по буд. ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську, інші ? частини цієї ж квартири також належать позивачу на підставі договору дарування від 23.08.2014р. Дані обставини свідчать про те, що позивач є власником вищевказаної квартири в цілому і тому діють положення ст.ст. 319, 391 ЦК України (а.с. № 37).

За таких обставин суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, та з урахуванням того, що від відповідача заперечень до суду не надійшло, то суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 16.09.1998р. Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, належить ? частини квартири квартири № 44 у буд. № 16 по бул. ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську, інші ? частини квартири належали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (по ? частини кожному) (а.с.№ 8).

Відповідно до договору дарування від 23.08.2014р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 2241, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 (дарувальники) передали у власність ОСОБА_1 (обдаровуваному) безоплатно, а обдарований прийняв від дарувальників ? частки в праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. № 9 10).

Вказаний договір дарування квартири зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру від 23.08.2014р. (а.с. № 11).

У зазначеній квартирі також зареєстровані у встановленому законом порядку позивач, його мати та батько, який є відповідачем по справі, що підтверджується довідкою про склад сімї та місце реєстрації № 6764 від 04.03.2016р., виданою Єдиним абонентським відділом Жовтневого району КП «Міські комунальні платежі» (а.с. № 12).

Судом встановлено, що 02.07.2015р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розірвано шлюб, зареєстрований 12.09.1981р. у Личківській сільраді Магдалинівського району Дніпропетровської області під актовим записом №23 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. № 13).

Відповідно до акту, складеного мешканцями буд. № 16 по бул. ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську зафіксовано факт непроживання відповідача за місцем його реєстрації з 2000р. (а.с. №14).

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 385 ЦК України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника квартири втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач у спірній квартирі не проживає з 2000р., спільного господарства з позивачем не веде, не несе жодних зобовязань щодо оплати житла та комунальних послуг та не приймає участі в поточному ремонті жилого приміщення.

Також судом встановлено, що виїхавши постійно жити в інше місце, відповідач не скасував реєстрацію свого місця мешкання за старою адресою, чим створює позивачу перешкоди в користуванні даним майном, оскільки позивач сплачував комунальні послуги виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, змушуючи його при цьому нести невиправдані додаткові витрати.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи ОСОБА_3, Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений при подачі позову в розмірі 551 грн.20коп. відповідно до квитанції № 47 від 17.03.2016р. (а.с. № 2).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 29, 317, 319, 321, 328, 385, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6, 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст. 9 ЖК України, ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 74 - 76, 88, ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213, 214, 215, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи ОСОБА_3, Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю, а саме квартирою № 44 у будинку № 16 по бульвару Слави в м. Дніпропетровську з боку ОСОБА_2.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 44 у будинку № 16 по бульвару Слави в м. Дніпропетровську.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.В. Ткаченко