Дата документу 15.11.2016 Справа № 554/9405/14-ц
Пров.№2/554/361/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі : головуючого судді Кулешової Л.В.,

при секретарях Ступці І.І., Довбенко А.К., Федоренко О.П., Худолій Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» в особі Полтавської філії, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення,

В С Т А Н О В И В :

03 липня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Технополіс-1» в особі ПФ ТОВ «Технополіс-1» про визнання звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 13.06.2014 року він отримав листа від 02.06.2014 року з випискою ПФ ТОВ «Технополіс-1» з наказу №101-К від 27.05.2014 про звільнення за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України з посади «фахівець зі зверненнями споживачів». В цей же день 13.06.2014 року при зверненні в магазин №3 ПФ ТОВ «Технополіс-1» позивачем отримано трудову книжку. Остаточний розрахунок при цьому з позивачем не проводився. Позивач зазначає, що у ПФ ТОВ «Технополіс-1» він працював з 08.01.2008 року по 08.09.2013 року (5 років 8 місяців). З 18 серпня 2012 року відповідно до наказу №201-к від 16.08.2012 року був переведений на посаду фахівця з роботи із зверненнями споживачів, на якій працював по 25.08.2013 року та пішов у відпустку з 26.08.2013 року по 08.09.2013 року. 31.08.2013 року посаду «фахівець з роботи із зверненнями споживачів» була скорочена з причин перепрофілювання магазину «Технополіс-1» в бренд «Ельдорадо». Відповідно, трудові обов'язки позивача, як і трудова угода, припинились 31.08.2013 року із скороченням посади. Вказує, що у заяві про звільнення від 07.09.2013 року позивач відмовився від продовження роботи через обставини з колишнім директором магазину №3 ОСОБА_4 Вважає, що ТОВ «Технополіс-1» не застосувало право роботодавця щодо звільнення згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України або згідно п.6 ст.36 КЗпП України. На думку позивача, роботодавець порушив законодавство про працю і встановлений КЗпП України порядок щодо його звільнення з роботи та неправомірно і безпідставно застосував до нього п.4 ст.40 КЗпП України на обґрунтованих та законних підставах. ТОВ «Технополіс-1» своє право на строк для звільнення, встановлений ст.ст.226-229 КЗпП України не застосував та пропустив. Тому строки для звільнення позивача з роботи за прогул за результатами вказаної робочої комісії комісії роботодавцем пропущені, а отже наказ про звільнення від 27.05.2014 року, застосований всупереч ст.229 КЗпП України, підлягає скасуванню. Також вказує, що, оскільки посада позивача була скорочена 31.08.2013 року, відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП в місячний строк з дня виявлення проступку дисциплінарне стягнення власником або уповноваженим ним органом до нього не було застосоване. Крім цього, дисциплінарне стягнення «звільнення за прогул без поважних причин» до позивача було застосовано 27.05.2014 року, тобто через 8,5 місяців з дати 09.09.2013 всупереч ч.2 ст.148 КЗпП. Отже дані строки для застосування дисциплінарного стягнення щодо звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП роботодавцем також пропущені, а стягнення застосовано всупереч ст.148 КЗпП.

Крім того, з 09.09.2013 року по 13.06.2014 року роботодавцем, Полтавською філією ТОВ «Технополіс-1» допущені численні порушення законодавства про працю, серед яких: безпідставне утримання позивача у вимушеному прогулі з вини роботодавця, без посади, поза штатом, без будь-яких виплат; невидача трудової книжки та втрачена можливість офіційного працевлаштування тощо.

В процесі розгляду справи позивачем неодноразово були змінені позовні вимоги та з урахуванням останніх уточнень позивач просить суд: визнати підставу звільнення позивача (службова записка від 21.05.2013 року директора магазину Т025 «Ельдорадо» ПФ ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_5) незаконною, а наказ № 101-к від 27.05.2014 року генерального директора ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_3 на звільнення «за прогул без поважних причин п.4 ст.40» з посади «фахівець з роботи із зверненнями споживачів», застосований від імені Полтавської філії - незаконним та протиправним та скасувати цей наказ; визнати формулювання причини звільнення «за прогул без поважних причин п.4 ст.40» в наказі № 101-к від 27.05.2014р., який виданий та підписаний генеральним директором ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_3 від імені Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1», неправильним та змінити причину формулювання звільнення, відповідно ч.3 ст. 38 КЗпП, «в зв'язку з не виконанням власником або уповноважений ним органом законодавства про працю (ст. 148 КЗпП)» із зміною дати звільнення на день фактичної видачі належно оформленої трудової книжки після набрання законної сили рішенням суду; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 09.09.2013 року по 27.05.2014 року та з 27.05.2014 року по 03.11.2016 року в сумі 105797,80 грн.; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії за перешкоджання ОСОБА_1 офіційному працевлаштуванню в зв'язку з неправильним записом за № 17 від 27.05.2014 року в трудовій книжці серія НОМЕР_1 «Звільнено за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України, наказ № 101-к від 27.05.2014 року» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.05.2014 року по 03.11.2016 року в сумі 82524,80 грн.; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії за затримку видачі трудової книжки з 27.05.2014 року і неналежно оформленої з 02.06.2014 року та в зв'язку з не виданням наказу «Про новий день звільнення...» з 02.06.2014 року, на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.05.2015 року по 03.11.2016 року в сумі 82524,80 грн.; визнати факт видачі ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії, копії наказу №101-к від 27.05.2014 року про звільнення ОСОБА_1 - незаконним; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії за невиплату заробітної плати з вересня 2013 року по 27.05.2014 року на користь позивача заробітну плату в сумі 20700 грн. 00 коп.; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії за затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з січня 2014 року по жовтень 2016 року на користь позивача середній заробіток в сумі 85544 грн.; зобов'язати відповідача - ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії, звільнити мене з посади відповідно ч.3 ст. 38 КЗпП, «в зв'язку з не виконанням власником або уповноважений ним органом законодавства про працю (ст. 148 КЗпП)» із зміною дати звільнення на день видачі належно оформленої трудової книжки після набрання законної сили Рішенням суду; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії за не попередження роботодавцем мене про звільнення грошову компенсацію на користь позивача в сумі середнього заробітку (місячного) 22644 грн.; притягнути осіб, винних в порушенні законодавства про працю (ст.265 КЗпП України), до відповідальності згідно чинного законодавства.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та уточненій позовній заяві.

Представник відповідача з позовом не погодився та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивача було звільнено із дотриманням норм КЗпП України за прогул без поважної причини. Після закінчення щорічної відпустки 09 вересня 2013 року позивач відмовився виходити на роботу, мотивуючи це тим, що йому ще з 18.08.2013 року чиняться перешкоди у здійсненні ним трудових обов'язків. 07.09.2013 року позивач подав заяву до дирекції магазину, в якій просив звільнити за власним бажанням та вказував на неналежні умови праці. Листом №53/109 від 10.09.2013 року позивачу було надано відповідь, згідно якої подана ним заява не відповідає вимогам ст.38 КЗпП України та вказано, що факти викладенні в заявах про звільнення не відповідають дійсності. Слід зазначити, що посада позивач не була скорочена, він не міг переводитися до іншого місця, оскільки змінилася тільки назва магазину. Не звертаючи уваги на це, ОСОБА_1 всупереч вимогам трудового законодавства з власної ініціативи відмовився виконувати трудові обов'язки. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 11.02.2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у стягненні з ТОВ «Технополіс-1» середнього заробітку за час затримки виплати (вимушеного прогулу) та відмовлено в задоволенні інших вимог. Отже, звернення позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже розглядалось судом та не потребує повторного дослідження. Щодо встановлення факту невиплати позивачу заробітної плати з вересня 2013 року відповідач вказує на безпідставність зазначеної позовної вимоги, оскільки заробітна плата за весь час роботи на підприємстві до 08.09.2013 року була сплачена працівнику і факт отримання заробітної плати за цей час ним не оспорюється. А оскільки ТОВ «Технополіс-1» не відстороняв позивача чи будь-яким чином не чинив ОСОБА_1 перешкод у доступі до робочого місця для того, щоб останній виконував покладенні на нього трудові обов'язки, у відповідача відсутні правові підстави сплачувати позивачу заробітну плату за той час, коли трудові обов'язки позивачем безпідставно не виконувались. Крім того, вимоги про встановлення факту у визначеному грошовому виразі щодо вимушеного прогулу та одночасно невиплаченої заробітної плати, які просить позивач, є взаємовиключними вимогами. Отже, у товариства не може бути обов'язку по сплаті заробітної плати за той період, коли працівник, без законних на те підстав, відмовився виконувати трудові обов'язки. ОСОБА_1 був звільнений за ст.40 ч.1 КЗпП України у зв'язку із прогулом. У той же день позивача листом від 27.05.2014 року №25/15 було повідомлено про звільнення за прогул та запропоновано з'явитися по місцю роботи та отримати трудову знижку. 13.06.2014 року ОСОБА_1 прибув в магазин та за участі свідків отримав трудову книжку.Позивач не надав суду доказів вини підприємства у затримці видачі йому трудової книжки. Таким чином, вказані в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, ОСОБА_1 грубо порушив правила трудової дисципліни, безпідставно відмовився виходити на роботу та виконувати покладені на нього трудові обов'язки, чим порушив законні права відповідача, у зв'язку із цим був на законних підставах звільнений за прогул. Тому відповідач, що вважає позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 з позовом не погодився. Надав суду пояснення про те, що у звязку зі спливом часу обставини звільнення ОСОБА_1 він не пам'ятає. Проте йому відомо, що посада позивач не скорочувалася, змінювалася лише нумерація магазинів. У серпні - вересні 2013 року було перейменування мережі магазинів з «Технополіс» в «Ельдорадо». Генеральним директором в межах його повноважень було видано наказ про звільнення, а він, як директор Полтавської філії, підписав відомості про звільнення в трудовій книжці позивача.

Третя особа ОСОБА_3 з позовом не погодився. Надав суду пояснення, що йому тільки відомо, що позивач працював в магазині на вул..Шевченка, 31 в м.Полтаві та його було звільнено. Як директор він мав право звільнити працівника, який не з'являвся на роботі. Обставини звільнення він не пам'ятає та по суті вони йому не відомі.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Судом встановлено, що згідно наказу №5-К від 08.01.2008 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Полтавській філії ТОВ «Технополіс-1» на посаду інспектора оперативного відділу магазину №1 з випробувальним терміном один місяць (а.с.116, 240, том 1, а.с.15 том 2, а.с. 82 том 3).

16 серпня 2012 року відповідно до наказу №201-К від 16.08.2012 року ОСОБА_1 переведено з посади заступника начальника охорони магазину №3 Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» на посаду фахівця з роботи із зверненнями споживачів магазину №3 Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» з випробувальним терміном три місяці (а.с.242 том 1).

27 травня 2014 року на підставі службової записки за наказом № 101-К ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України (а.с.27, том 1, а.с.32, том 2).

Позивач просить визнати підставу його звільнення незаконним, скасувати наказ № 101-к від 27 травня 2014 року, застосований від імені Полтавської філії, визнати формулювання причини звільнення - «прогул без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України» неправильним та змінити причину формулювання звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України - « у зв*язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю» із зміною дати звільнення на день фактичної видачі належно оформленої трудової книжки після набрання рішенням законної сили, стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 09 вересня 2013 року по 27 травня 2014 року та з 27 травня 2014 року по 03 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 40 п.4 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня ) без поважних причин.

Відповідно ч.1 ст.147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Так, у зв'язку з неявкою ОСОБА_1 на роботу 06.05.2014 року, 13.05.2014 року, 16.05.2014 року адміністрацією магазину було складено акти про відсутність працівника на робочому місці від 06.05.2014 року, 13.05.2014 року, 16.05.2014 року (а.с.33-35, том 2).

Із службової записки від 21.05.2014 року директора магазину Т025 ОСОБА_5 вбачається, що у період з 09 вересня 2013 року по 20 травня 2014 року ОСОБА_1 на робочому місці не з'являвся та обов'язки фахівця з роботи зі зверненням споживачів не виконував, про що складені відповідні акти. На письмові звернення щодо причин невиходу на роботу обґрунтованих пояснень не надав. З урахуванням цього, просив звільнити ОСОБА_1 із займаної посади відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (за прогул) (а.с.32 том 2).

Згідно Журналу ознайомлення працівників з правилами внутрішнього трудового розпорядку (далі - Правила) ОСОБА_1 ознайомлений із зазначеними Правилами 16.12.2011 року, про що свідчить особистий підпис працівника (а.с.46-48 том 2).

Згідно п.2.16 Правил внутрішнього трудового розпорядку Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1», затвердженого рішенням трудового колективу від 12.12.2011 року, передбачено, що розірвання трудового договору працівників оформлюється наказом директора Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» або генерального директора ТОВ «Технополіс-1» (а.с.39 том 2).

Так, рішення про звільнення ОСОБА_1 було оформлено наказом № 101-К від 27.05.2014, що був підписаний генеральним директором ОСОБА_3, який за Статутом підприємства є виконавчим органом ТОВ «Технополіс-1».

Згідно підпункту г) пункту 9.2.3 Витягу зі Статуту ТОВ «Технополіс-1» Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені Товариства та має право приймати та звільняти з роботи працівників Товариства (а.с.223-224 том 1).

Розділом 6 вищевказаних Правил врегульовані питання робочого часу та його використання.

Згідно п.6.4 початок роботи для працівників Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» із змінним графіком роботи в магазині №3 встановлюється з 07 години 15 хв. Перерва на обід з 13 години 00 хв. до 14 години 00 хв. і використовується працівником на власний розсуд. У разі неможливості надання перерви для харчування працівникові має бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Тривалість роботи у зміні встановлюється згідно графіків виходу на роботу (а.с.42 том 2).

Відповідно до п.6.5 для працівників магазинів Полтавської філії, які працюють за п'ятиденним робочим тижнем з двома вихідними днями встановлюється: початок роботи - 09 годин 00 хвилин; перерва на обід з 13 години 00 хв. до 14 години 00 хв.; закінчення робочого дня - 18 годин 00 хв.

Згідно п.9.4 Правил стягнення на працівників Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» застосовується директором ТОВ «Технополіс-1» безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (а.с.45 том 2).

Перед застосуванням стягнення безпосередній керівник відповідного відділу, в якому працює працівник та/або директор Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» зобов'язаний взяти від порушника трудової дисципліни пояснення щодо скоєного порушення. Відмова Працівника дати такі пояснення не може бути перешкодою для застосування стягнення (п.9.5 Правил).

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

22 травня 2014 року Полтавською філією ТОВ «Технополіс-1» складено акт про те, що 22.05.2014 року ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі відмовився, свої дії мотивував скороченням посади спеціаліста по роботі зі зверненнями громадян (а.с.36 том 2).

У судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, кожен окремо, підтвердили, що позивач з 2013 року на робочому місці не з'являвся, свої трудові обов'язки не виконував. Були складені акти про його відсутність на робочому місці. Позивачу було запропоновано надати пояснення щодо його невиходів на роботу, але він відмовився від надання пояснень.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що з жовтня 2013 року вона не працює у відповідача. Обставини звільнення ОСОБА_1 вона не пам'ятає. Знає, що він писав заяву на звільнення з тих підстав, що його робоче місце не відповідає вимогам. Потім він не виходив на роботу. Проте, йому ніхто не перешкоджав працювати. Потім вона чула, що позивач було звільнено. Після звільнення вона бачила ОСОБА_1 в магазині «Фокстрот». Він там працював охоронником.

Отже, ТОВ «Технополіс-1» виконало обов'язок щодо отримання письмових пояснень працівника ОСОБА_1 про відмову від виконання покладених на нього трудових обов'язків, на що останній обґрунтованих підстав порушення ним трудової дисципліни так і не надав.

Таким чином, за грубе порушення позивачем трудового законодавства -прогул в межах строків відповідач наклав на працівника дисциплінарне стягнення з дотриманням вимог ст.149 КЗпП України та на законних підставах, враховуючи тривалий час невиходу позивача на робоче місце для здійснення своїх трудових обов'язків, звільнив ОСОБА_1, про що належним чином повідомив працівника про звільнення та запропонував отримати трудову книжку.

Посилання позивача на ту обставину, що мало місце скорочення штатної одиниці за його посадою фахівця з роботи із зверненнями споживачів магазину № 3 та його не було переведено в магазин Т025, з якого його було звільнено, суд вважає необґрунтованим, оскільки згідно з повідомлення відповідача зміна нумерації була здійснена для зручності визначення магазинів Товариства, тому зміна нумерації з магазину № 3 на Т025 не означає переведення працівника в межах Товариства, а лише вказує на внутрішній реєстраційний номер облікової системи працівників ( а.с.146 т.3).

Крім того, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що штатна одиниці позивача була скорочена.

Щодо зміни формулювання причини звільнення та зобов'язання відповідача звільнити позивача з посади відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України із зміною дати звільнення на день видачі належно оформленої трудової книжки після набрання рішенням законної сили суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За замістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства ( ч.3 ст.38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч.3 ст.38 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-157цс12 та від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Отже, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов'язував обставини звільнення.

Судом встановлено, що 07 вересня 2013 року ОСОБА_1 подав на ім'я директора Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» Гречишкіна О.М. заяву (вх.№53/122 від 07.09.2013 року), в якій просив звільнити себе за власним бажанням з 09.09.2013 року з посади фахівця з роботи із зверненням споживачів магазину №3 ПФ ТОВ «Технополіс-1» згідно ст.38 КЗпП України через порушення власником трудового законодавства, а саме - у зв'язку з не обладнанням та незабезпеченням робочого місця відповідними технічними засобами, що робить неможливим виконання його обов'язків та продовження роботи (а.с.14 том 1).

Згідно наказу від 09.09.2013 року було створено робочу комісію по розгляду заяви ОСОБА_1, про що доведено до відома колективу під розпис (а.с.19 том 1, а.с.85 том 2).

Листом №53/109 від 10.09.2013 року на адресу ОСОБА_1 було направлено відповідь, згідно якої зазначено, що подана позивачем заява від 07.09.2013 року не відповідає вимогам ст.38 КЗпП України та вказано, що факти, викладенні в його заявах про звільнення, не відповідають дійсності. Також у зв'язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі з 09.09.2013 року роботодавцем запропоновано надати письмові пояснення з цього приводу та підтверджуючі документи наявності поважних причин відсутності на роботі, а також роз'яснено, що в разі ненадання таких документів така відсутність буде розглядатись як прогул без поважних причин. (а.с.20, 21, том 1).

Такий же лист за вих. №53/112 від 27.09.2013 року повторно було направлено ОСОБА_1 разом з наказом про створення робочої комісії (а.с.22, 23 том 1).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 11 лютого 2014 року у справі №554/12829/13-ц (провадження №2/554/144/2014) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», директора магазину № 3 Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_4, генерального директора ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_3 про зобов'язання звільнити з посади, виплатити заборгованість по заробітній платі, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, спричинені збитки, компенсацію за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с.15-17 том 1).

Як вбачається зі змісту рішення, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову та зазначено, що доводи позивача про порушення власником трудового законодавства не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 11 лютого 2014 року залишено без змін (а.с.216-218 том 2).

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України та зміни формулювання причини звільнення позивача.

При цьому суд вважає необґрунтованим посилання позивача та його представника на застосування до спірних відношень у цій справі рішення апеляційного суджу Полтавської області від 13 серпня 2014 року ( а.с.2-4 т.4), ухваленому у справі за позовом ОСОБА_9 до ТОВ «Технополіс -1» про визнання строків виплати заробітної плати та бездіяльності щодо неповідомлення працівника про розміри оплати праці незаконним, яким було встановлено факт порушення відповідачем трудового законодавства, так як вказані у рішенні суду обставини стосуються іншої особи, а не позивача у справі.

Враховуючи викладене, суд також приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2013 року по 03 листопада 2016 року у сумі 105797,80 грн., стягнення за затримку виплати компенсації за невикористані відпустки з січня 2014 року по жовтень 2016 року середнього заробітку у сумі 85544 грн., оскільки вони є безпідставними та похідними від вимог про скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення, зміну дати звільнення на день фактичної видачі належно оформленої трудової книжки.

Позивачем заявлені вимоги і про стягнення з відповідача за затримку видачі його трудової книжки з 27 травня 2014 року і не належно оформленої з 02 червня 2014 року і у зв*язку з не виданням наказу про новий день звільнення з 02 червня 2014 року на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 27 травня 2014 року по 03 листопада 2016 року у сумі 82524,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Оскільки ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин в день звільнення, у ТОВ «Технополіс-1» не було змоги в день звільнення ознайомити ОСОБА_1 з наказом про звільнення та видати йому трудову книжку та відповідач виконав умови Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та 27 травня 2014 року надіслав йому поштове повідомлення про отримання трудової книжки та у вказаному листі був витяг із наказу про звільнення ОСОБА_1 за прогул ( а.с.127,128 т.1).

З незалежних від відповідача причин вказане поштове відправлення було повернуто відповідачу 02 червня 2014 року ( а.с.32,33 т.1) та в той же день відповідач повторно направив позивачу наказ про звільнення та повідомлення про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки ( а.с.128 т.1).

Натомість позивач штучно створив обставини, начебто, неможливості отримання ним трудової книжки та наказу про звільнення та, знаючи про наявність наказу про його звільнення, не з'явився до відповідача за отриманням трудової книжки, а здійснював лише переписку про надання йому копії наказу та трудової книжки, які розцінюються судом, як такі, що направлені з подальшою можливістю звернення до суду та отримання грошових коштів за несвоєчасне отримання трудової книжки.

13 червня 2014 року позивач з'явився до відповідача та отримав трудову книжку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач з дотриманням положень КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58 видав позивачу трудову книжку та вимоги позивача щодо стягнення з відповідача за затримку видачі трудової книжки з 27 травня 2014 року по 03 листопада 2016 року у сумі 82524,80 грн. є безпідставними.

Посилання позивача на ту обставину, що неправильний запис у трудовій книжці перешкоджав його офіційному працевлаштуванню, суд вважає безпідставним, так як позивач, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження цієї обставини.

Крім того, свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показала, що бачила позивача працюючим охоронником у магазині «Фокстрот».

Враховуючи викладене, суд вважає відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 травня 2014 року по 03 листопада 2016 року у сумі 82524,80 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з вересня 2013 року по 27 травня 2014 року у сумі 20700 грн.

У відповідності до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що з 10 вересня 2013 року позивач не приступив до виконання своїх трудових обов*язків, жодного дня з цього часу не працював, заробітна плата йому не була нарахована, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати йому заробітної плати за той період, що він не працював.

Крім того, діючим законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за не попередження роботодавцем про звільнення працівника грошової компенсації у сумі середнього заробітку, а тому позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку у сумі 22644 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про визнання звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення є безпідставним та таким, що не підлягає задоволення в повному обсязі.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору під час звернення до суду з позовом, у задоволенні позову йому відмовлено, а тому судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст..ст. 10,11,60, 212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» в особі Полтавської філії, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Л.В.Кулешова