Справа № 465/5490/15 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/3747/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до умов договору № ВL_КГ100093669 від 02.02.2012 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 7000 грн. у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії. Термін повернення кредиту 02 лютого 2014 року. Процентна ставка за договором встановлена на рівні 0,01% річних. Щомісячна плата у вигляді комісії за управління Кредитом у розмірі 3% від суми Кредиту. Відповідач не виконувала договірних зобовязань, допустила заборгованість станом на 07.08.2015р. в сумі 37 959,96 грн., яка складається із заборгованості по поверненню кредиту 4964,13 грн., по сплаті відсотків 0,48 грн., по сплаті комісії 5040,00 грн., штраф (пеня) за несвоєчасне виконання зобовязань 27955,35 грн.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнено із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» заборгованість за кредитним договором в сумі 4964 грн. 61 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2016 року оскаржив позивач ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2».

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про стягнення комісії та пені є протиправним та таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відмовляючи у позові у наведеній частині, суд першої інстанції не послався на жодну норму матеріального права, яка послужила для цього підставою. Натомість, суд проігнорував вимоги ст.ст. 549, 611 ЦК України, що визначають поняття неустойки (штрафу, пені), встановлюють правові наслідки у випадку порушення зобовязання, у тому числі і сплату неустойки.

Суд першої інстанції взагалі не досліджував розрахунок заборгованості щодо сплати пені, а тому й дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні такої. Крім того, суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про про стягнення комісії, так як п. 4 спеціальної частини кредитного договору передбачено, що щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом становить 3% від суми кредиту.

Вважає, що невідповідність пунктів 4.2. та 4.3. загальної частини кредитного договору пунктам 9 та 10 спеціальної його частини з приводу стягнення комісії та пені не може бути підставою для відмови у позові, оскільки така підстава не передбачена чинним ЦК України, чи іншими актами законодавства.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2016 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії в сумі 5040 грн. 00 коп. та пені в сумі 17088 грн. 17 коп. скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, а відтак, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи у відсутності учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та по сплаті відсотків за користування кредитом сторонами не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 02.02.2011 року між позивачем ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір банківського обслуговування № BL_КГ100093669 (до стандарту продукту «Кредит готівкою № 1»), за умовами якого банк надав відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі 7000 грн. 00 коп. у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії. Термін повернення кредиту 02.02.2014 року. Процентна ставка за договором встановлена на рівні 0,01% річних (п. 3 спеціальної частини договору). Щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом передбачена у розмірі 3% від суми кредиту (п. 4 спеціальної частини договору).

Крім того, зазначеним кредитним договором за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобовязань банк має право вимагати від позичальника додаткову сплату штрафу у розмірі 25% від суми кредиту (п. 4.2. загальної частини договору, п. 9 спеціальної частини договору), у випадку прострочення виконання зобовязання сплати пені за ставкою 0,50% із методом розрахунку «факт/360» (п. 4.3 загальної частини договору, п. 10 спеціальної частини договору).

Судом вірно встановлено й те, що відповідач ОСОБА_3 не виконувала умови вказаного вище кредитного договору, у звязку з чим станом на 07.08.2015 року утворилась заборгованість у сумі 37959 грн. 96 коп., яка згідно поданого банком розрахунку складалася з заборгованості по основній сумі кредиту 4964 грн. 13 коп., заборгованості по сплаті відсотків 00 грн. 48 коп., заборгованості по сплаті комісії 5040 грн. 00 коп. та штрафу (пені) 27955 грн. 35 коп..

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь банку заборгованості по основній сумі кредиту 4964 грн. 13 коп. та заборгованості по сплаті відсотків 00 грн. 48 коп. у загальному розмірі 4964 грн. 61 коп., на підставі ст. ст. 525, 526, 530, 1054 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь банку заборгованості по сплаті комісії та штрафу (пені).

Колегія суддів дійшла такого висновку, виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції визнала сплату комісії та штрафу (пені), не погодившись лише з розміром штрафу (пені) за несвоєчасне виконання зобовязань, що значно перевищує суму заборгованості за тілом кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у наведеній частині, суд першої інстанції виходив з того, що викладені у позові обставини з приводу сплати комісії, штрафу (пені), які передбачені пунктами 4.2. та 4.3. загальної частини договору, не відповідають пунктам 9 та 10 спеціальної частини цього договору. Зокрема, пунктом 4.2. загальної частини договору передбачено право банку вимагати від позичальника додаткової сплати штрафу у розмірі, зазначеному в пункті 8 спеціальної частини договору, хоча такий пункт передбачає не штраф, а регламентує правила користування платіжними картками фізичних осіб банку. Відповідно, пунктом 4.3. загальної частини договору передбачено право банку вимагати від позичальника додаткової сплати пені за ставкою, що визначена пунктом 9 спеціальної частини договору, хоча цей пункт передбачає не пеню, а штраф. Інших підстав для відмови у позові у наведеній частині з посиланням на відповідні норми матеріального права суд першої інстанції не навів.

При цьому суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував ту обставину, що договором банківського обслуговування № BL_КГ100093669 (до стандарту продукту «Кредит готівкою № 1»), за яким стягнуто кошти з відповідача ОСОБА_3 в силу неналежно виконаних останньою зобовязань, чітко передбачено щомісячну плату у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 3% від суми кредиту (п. 4 спеціальної частини договору), а також у встановлених випадках право вимоги банку від позичальника додаткової сплати штрафу у розмірі 25% від суми кредиту (п. 9 спеціальної частини договору) та стягнення пені за ставкою 0,50% із методом розрахунку «факт/360» (п. 10 спеціальної частини договору).

Оскільки, кредитний договір підписаний сторонами і ніким не застережений, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідачу ОСОБА_3 було відомо про наслідки, що можуть настати у випадку невиконання чи неналежного виконання умов, передбачених спеціальною частиною такого договору, у тому числі і про щомісячну плату у вигляді комісії у розмірі 3% від суми кредиту, право вимоги банку додаткової сплати штрафу у розмірі 25% від суми кредиту та право стягнення пені за ставкою 0,50% із методом розрахунку «факт/360».

Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені банком описки у загальній частині кредитного договору, про які вказав суд першої інстанції, не мають істотного значення і не можуть служити підставою для невиконання чи неналежного виконання (прострочення) відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань за таким договором, а також уникнення наслідків у вигляді сплати комісії та штрафу (пені).

Тому суд першої інстанції безпідставно не врахував положень ст. ст. 546, 549, 551, 611 ЦК України та вищевказаних пунктів кредитного договору, що регулюють нарахування і сплату комісії та штрафу (пені) та прийшов до помилкового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість по сплаті комісії підлягає стягненню у повному розмірі, а саме в сумі 5040 грн. 00 коп. і в цій частині рішення суду першої інстанції про відмову в позові слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

Розмір неустойки у вигляді пені, який просив стягнути позивач, складає 27955 грн. 35 коп. Як вбачається з матеріалів справи такий значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф, пеня це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобовязання.

У відповідності до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в п. 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 цього Кодексу, які мають іншу правову природу.

Враховуючи обставини, які мають істотне значення для справи, а також те, що запропонований банком розмір неустойки не є співмірним із розміром основного зобовязання, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки слід зменшити до розміру заборгованості по тілу кредиту, тобто заборгованість по сплаті пені підлягає стягненню частково, а саме в сумі 4964 грн. 13 коп. і в цій частині рішення суду першої інстанції про відмову в позові слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цієї позовної вимоги на суму 4964 грн. 13 коп.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 в користь держави 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн.. 60 коп.) судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 267 грн. 96 коп. (двісті шістдесят сім грн.. 96 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 209 ч. 3, п. 2 ч.1 ст. 307, п.п. 1, 3 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова суду Львівської від 24 лютого 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення штрафу, пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення штрафу, пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» штраф за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором № BL_КГ100093669 від 02.02.2012 року в сумі 5040 грн. 00 коп. та пеню в сумі 4964 грн. 13 коп.. У задоволенні решти позовних вимог у цій частині відмовити.

В решті рішення Франківського районного суду м. Львова суду Львівської від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн.. 60 коп.) судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 267 грн. 96 коп. (двісті шістдесят сім грн.. 96 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_4