Справа № 310/1772/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 листопада 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді Черткової Н.І.,

при секретарі судового засідання - Димовій Л.В.,

за участю позивача- Крячко А.В., представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача- Арман ОСОБА_2,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за прострочення з виплатою суми боргу, застосування відповідальності за порушення грошового зобов»язання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за прострочення з виплатою суми боргу, застосування відповідальності за порушення грошового зобов»язання. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини .

Позивач вказав, що 13 листопада 2001 року відповідач, відповідно до договору займу отримав від нього 1500 $ США, що в той момент було еквівалентно 8100 грн., що й було зазначено в розписці.

У липні 2004 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду з позовною заявою про стягнення боргу з ОСОБА_4

31 березня 2006 року рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області було задоволено позовну заяву позивача по цивільній справі № 2-1993/06 та було стягнуто вже вказану вище суму 8100 грн. 81 грн. держмита та 450 грн. витрат на юридичну допомогу, а всього в сумі 8631 грн.

Протягом травня - липня 2006 року ОСОБА_4 намагався оскаржити це рішення, але 27 липня 2006 року це рішення набрало чинності.

27 липня 2006 року було видано перший виконавчий лист, який переданий виконавчій службі для здійснення стягнення. 29.03.2013 року даний виконавчий лист повертається на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» - відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

В подальшому виконавчий лист було замінено на інший, який і виконаний в повному обсязі в 2016 році.

ОСОБА_4 не поспішав виконувати зобов'язання, протягом майже 10 років рішення суду не виконувалося.

Виконання рішення суду реально почалося лише з березня 2014 року, коли було звернуте стягнення на пенсію відповідача. Залишки суми зобов'язання у розмірі 4531,32 грн. перераховано особисто ОСОБА_4 16.02.2016 року в виконавчу службу, а позивач цю суму отримав лише в травні 2016 року.

Позивач зазначив, що ОСОБА_4 зобов'язаний відшкодувати збитки, які заподіяні йому внаслідок тривалого невиконання зобов'язання внаслідок інфляційних процесів, а також внаслідок витрат на послуги адвоката і спеціаліста в галузі права, які представляли інтереси позивача у процесі, де ОСОБА_4Є безпідставно намагався дочасно зняти арешт з свого майна до виконання забезпеченого зобов'язання, складали і корегували для позивача позовну заяву, представляли інтереси позивач в судових засіданнях.

Відповідно до ст. 625 ЦК за прострочення виконання грошового зобов'язання можна стягнути 3 % річних та індекс інфляції за зазначений період (з 07.2006 р. по 04.2016 р.), відповідно до даних про індекс інфляції Міністерства фінансів України (відомості про їх розміри додаються): 109,1 *116.6*122,3*112.3*109,1*104,6*99,8*100,5*124,9*143,3*105,1%=376,18 % 8631 * 376,18 % = 32468,10 грн.

З 27.02.2006 157 днів: 8631*3/365*157:100 = 111,38 грн.

2007рік 366 днів: 8631*3/366*366:100 = 258,93 грн.

2008рік 365 днів: 8631*3/365*365:100 = 258,93 грн.

2009рік 365 днів: 8631*3/365*365:100 = 258,93 грн.

2010рік 365 днів: 8631*3/365*365:100 = 258,93 грн.

2011рік 365 днів: 8631 *3/365*365:100 = 258,93 грн.

2012рік 366 днів: 8631*3/366*366:100 = 258,93 грн.

2013рік 365 днів: 8631*3/365*365:100 = 258,93 грн.

2014рік 365 днів: 8631*3/365*365:100 = 258,93 грн.

2015рік 365 днів: 8631*3/365*365:100 = 258,93 грн.

2016рік 366 днів: 8631*3/366*136:100 = 96,21 грн., а всього -2537,96 грн.

За час виконання судового рішення позивачу довелося декілька разів приймати участь у судових засіданнях, звертатися до адвокатів і юристів за правовою допомогою, допомогою у складанні правових документів, всього за юридичні і правові послуги на дійсний час він сплатив:

11.03.2016 року - адвокату ОСОБА_5 - 600 грн.

05.04.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

12.04.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

20.04.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

25.05.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 1000 грн.

17.06.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

06.07.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

13.07.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

18.07.2016 р. - спеціалісту в галузі права ОСОБА_1 - 500 грн.

5100,00 грн. (п'ять тисяч сто гривень 00 копій Всього сума компенсації за несвоєчасне виконання зобов'язання відповідачем склала: 32468,10 грн. + 2537,96 грн. + 5100,00 = 40106,06 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату та місце судового засідання. Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.11.2001 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 гроші в розмірі 1,500 доларів США, що відповідало 8100 гривень (вісім тисяч сто гривень) для виконання господарських робіт для обробки землі. Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.03.2006 року, яке набуло законної сили 27 липня 2006 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 була стягнута сума боргу у розмірі 8100 гривень, 81 гривень держмита та 450 гривень витрат на правову допомогу. Судом встановлено, що позивачем своєчасно був пред»явлений виконавчий лист до відділу виконавчої служби, але до березня 2014 року рішення суду не виконувалося. Судом встановлено, що вищевказане рішення суду почало примусово виконуватися --20.03.2014 року шляхом звернення стягнення на пенсію відповідача і перші кошти в рахунок суми боргу відповідач отримав 20.03.2014 року. Останній платіж відповідач отримав 30.05.2016 року , відповідно до цього постановою державного виконавця від 30.05.2016 року виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було закінчене у зв»язку з повним фактичним виконанням рішення суду. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимогЦК України та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач покладені на нього судовим рішенням зобов»язання виконував не належним чином, суд враховує, що виконання в примусовому порядку рішення суду, яким була стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю природою є грошовим зобов»язанням і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання. Згідно абз.1,2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 « Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз»яснено, що зобов»язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом ( ч. ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов»язання залищається невиконним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних ,а також суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення є законними і обгрунтованими. Доводи представника відповідача про те, що стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції задоволенню не підлягають, оскільки борг надавався в іноземній валюті, а сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов»язання, яке визначене договором у гривні, суд не може взяти до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до договору займу від 13.11.2001 року ОСОБА_4Є отримав від ОСОБА_3 гроші у розмірі 1500 долларів США, що відповідає 8100 гривень ( вісім тисяч гривень). Згідно рішення Бердянського міськрайнного суду Запорізької області від 31.03.2006 року, яке набуло законної сили 27.07.2006 року, встановлено, що передача грошей підтверджується договором позики від 13.11.2001 року, згідно якому ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 8100 гривень. Тобто, судовим рішенням встановлений факт передачі грошей в національній валюті гривні. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що позивач протягом всього часу після ухвалення судом рішення був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів внаслідок несплати відповідачем стягнутих рішенням суду коштів, в зв'язку із чим ним були отриманий та пред'явлений до примусового виконання відповідний виконавчий лист, після чого до березня 2014 року жодних грошових коштів на користь позивача в примусовому порядку стягнуто не було, однак позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк. Зазначені обставини не заперечувались й представником позивача в ході судового розгляду. Тому, з урахуванням того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, суд вважає, що саме з такої дати повинен починати спливати строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, враховуючи, що предстаник відповідача в ході судового розгляду заявив про необхідність застосування строків позовної давності у цій справі, тому суд вважає, що строк позовної давності щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 27.07.2006 року по 30.05. 2013 року включно сплинув, а позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав, передбачений ст. 257 ЦК України щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за цей період. Тому у суду нема законних підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов»язання за період з 27.07.2006 року по 30.05.2013 року, а тільки в межах строку позовної давності, з 01.06.2013 року по 30.05.2016 року. Доводи представника позивача про те, що в березні 2014 року мало місце переривання строку позовної давності, тому що почало виконуватися рішення суду і позивач почав отримувати кошти в рахунок суми боргу від відповідача, суд до уваги не бере, оскільки перериванням строку позовної давності відповідно до вимог ст. 264 ЦК України вважаються дії боржника, які свідчили про те, що ним визнається борг, в даному випадку, мало місце примусове виконання рішення суду відділом державної виконавчої служби шляхом звернення стягнення на дохід боржника. Відповідачем судові наданий розрахунок 3% річних і інфляційних втрат, суд, перевірив розрахунок вважає його вірним, тому суд взяв його до уваги, оскільки він виконаний відповідно до вимог діючого законодавства, 3% річних розраховані за формулою: сума боргу за певний період х3/100/365хкількість прострочених днів, сума боргу береться з урахуванням виплаченої вже суми за кожний місяць, розмір інфляційних витрат розрахований за формулою: розмір суми боргу х індекс інфляції за цей період, отримуємо проіндексований борг і відраховуємо від нього суму боргу за цей період, сума боргу за певний період зменшувалася з врахуванням щомісячних відрахувань на користь позивача. Розрахунок, наданий позивачем, який перевірений судом, є невірним, оскільки позивачем при проведенні розрахунку, не враховувалося те, що починаючи з березня 2014 року, з періоду, коли примусово почало виконуватися рішення суду, сума боргу зменшувалося кожного місяця з зв»язку з щомісячними відрахуваннями на користь позивача у розмірі 170,82 гривні. Крім того, позивач вважав, що сума боргу складає 8631 гривню, саме цю суму боргу, враховував позивач, роблячи свій розрахунок, при цьому він виходив із того, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто 8100 сума боргу, 81 гривня держмита і 450 гривень на правову допомогу, тобто загальна сума стягнута за рішенням суду складає 8631 гривню. Але з таким висновком суд не погоджується, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами, це грошове зобов»язання відповідача перед позивачем згідно розписці від 13.11.2001 року, відповідно до якої ОСОБА_4Є отримав від ОСОБА_3 1500 доларів США , що відповідало 8100 гривень ( вісім тисяч гривень), тому необхідно при проведенні розрахунку 3% річних та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення враховувати суму боргу 8100 гривень. Тому взявши за основу розрахунок, проведений за вищевказаними формулами, суд вважає законним і обгрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 01.06.2013 року по 30.05.2016 року у розмірі 576,56 гривень і інфляційні втрати за період з 01.06.2013 року по 30.05.2016 року у розмірі 4299,05 гривень. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 5100 гривень задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належного, передбаченого законодавством документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат. Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно з п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» встановлено наступне:

розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути наданий :договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).»

Тобто, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Необхідно не лише надати документи на підтвердження цих витрат, а іще довести, що ці витрати мали місце по цій цивільній справі.

Позивач надав суду копії квитанції, виданої адвокатом на суму 600 грн., але не надав договору про надання правової допомоги. Дана копія квитанції взагалі не доводить, що зазначена сума була сплачена по даній цивільній справі та не встановлює, який вид правової допомоги надавав адвокат позивачу.

Що стосується копій чеків, наданих позивачем, то вони також не доводять, що зазначені суми були сплачені саме по даній справі та не встановлюють, який вид правової допомоги надавав представник.

Крім того, дані чеки не оформлені у встановленому законом порядку, оскільки дана форма чека для підприємців не встановлена чинним законодавством України.

Також суд враховує те, що необхідно надавати розрахунок витрат на правову допомогу, оскільки відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У матеріалах справи відсутні докази про кількість годин, які затрачено представником для надання правової допомоги позивачу по даній цивільній справі та вид допомоги, за яку нібито сплачено суму 2 100,00 грн.

Крім того, позов був складений 14.03.2016р., а договір про надання послуг представника 12.04.2016р., що свідчить про те, що за даним договором позов у березні не міг складатися, а отже чеки по даному виду допомоги - на суму складання позову (1000 грн.), не могли видаватися.

Згідно з постановою від 01.10.2002р. по справі № 30/63 Верховний суд України звернув увагу, що сума гонорару, який буде сплачено в майбутньому, відшкодуванню не підлягає, оскільки ці платежі ще не проведені, а отже, не призвели до витрат сторони.

Крім того, суд враховує , що представник позивача не є особою, яка має статус особи, що надає правову допомогу відповідно до ст. 56 ЦПК України.

Відповідно до п. 11 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду.

Представник же сторони має абсолютно інший статус і права, ніж особа, яка надає правову допомогу. Так, представництво сторони в суді може здійснювати навіть особа, яка не компетентна в галузі права, в той час, як особа, яка надає правову допомогу має бути фахівцем у галузі права. Відповідно до ст. 44 ЦПК України Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа, встановлені ст. 27 ЦПК України, на відміну від особи, яка надає правову допомогу.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, тому розмір судового збору, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суд вважає повинен складати 551,20 гривень, тому що ЗУ "Про судовий збір" передбачено граничний мінімальний розмір сплати судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою, як 0,4 розміру мінімальної заробітної пати.

На підставі ст.ст. 526, 610, 612, 625 ЦК України та керуючись ст.ст. 15, 30, 62, 202, 214, 221-222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за прострочення з виплатою суми боргу, застосування відповідальності за порушення грошового зобов»язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) суму компенсації за несвоєчасне повернення грошової суми у розмірі 4875 (чотири тисячі вісімсот сімдесят п»ять гривень), 61 копійку, яка складається з 3 (трьох) відсотків річних у розмірі 576, 56 грн. та інфляційних витрат у розмірі 4299, 05 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесят однієї гривні), 20 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: