Справа № 363/1851/15 Головуючий у І інстанції
Провадження № 88-ц/780/16/16 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 1 21.06.2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Таргоній Д.О.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Київської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А. про визнання договору іпотеки квартири недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм Закону України «Про охорону дитинства», ст. 215 ЦК України та просив визнати недійсним Договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений 07.04.2014 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом КМНО - Коноваловою Е.А. за реєстровим номером 1785.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що місцем його реєстрації до 25.02.2015 р. була вищевказана адреса. Знято його з реєстрації без його ж відому, хоча в паспорті продовжує стояти відмітка щодо реєстрації. Незважаючи на це, він продовжує мешкати за цією адресою. Власником зазначеної квартири з 17.08.1995 р. є його батько - ОСОБА_3, який зареєстрований та мешкає за вже зазначеною адресою. Наприкінці березня 2015 р. він дізнався, що власником квартири є ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки, укладеного 07.04.2014 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А., про укладення якого він не знав. Зазначає, що на момент укладення договору він був ще неповнолітньою особою, тому на здійснення будь-якого правочину, пов'язаного з квартирою, на момент укладення, необхідний був дозвіл органу опіки та піклування. У зв'язку з чим вважає, що його батько не мав права укладати вищевказаний договір іпотеки, а отже він має бути визнаний недійсним.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано договір іпотеки квартири від 07 квітня 2014 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., за реєстраційним номером №1785, недійсним.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Вишгородського районного суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 липня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою ВССУ від 21 жовтня 2015 року, рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалюючи рішення апеляційний суд дійшов до висновку, що оскільки позивач з 24 березня 2014 року набув повної цивільної дієздатності відповідно до ч.3 ст.35 ЦК України, тому на момент укладення оспорюваного правочину, підстав для витребовування дозволу органу опіки та піклування не було.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд рішення апеляційного суду, посилаючись на те, що є істотна обставина, що є підставою для перегляду, а саме те, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року було визнано недійсною реєстрацію ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, тому просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник позивача подану заяву підтримав, просив переглянути справу, скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2015 року з наведених у заяві підстав та залишити без зміни рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року в даній справі, відхиливши апеляційну скаргу ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення заяви заперечувала, посилаючись на відсутність нововиявлених обставин у справі. Зазначала, що факт встановлення судом недійсності реєстрації ОСОБА_2 фізичною особою-підприємцем через 2 роки після укладення спірного договору, не впливає на суть правовідносин, які склались у зв'язку з укладенням договору іпотеки.

Заслухавши доводи представника заявника, розглянувши заяву про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Київської області та матеріали справи, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, задовольняючи позов шляхом визнання договору іпотеки від 07.04.2014 р. недійсним, виходив з того, що на момент укладення його позивач мав статус неповнолітньої дитини, внаслідок чого відчуження майна, де зареєстрований позивач, здійснювалося без згоди органу опіки та піклування, що свідчить про недотриманням закону при укладення вказаного договору та відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України , та ст. 203 ч.1-3, 5, 6 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, який був зареєстрований за адресою предмета іпотеки, на момент укладення оспорюваного договору набув повної цивільної дієздатності, тому підстав для витребування дозволу Органу опіки та піклування не було.

В той же час із наданої позивачем постанови Київського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки позивач був неповнолітнім (у віці 17 років), при цьому він не набув повної цивільної дієздатності, оскільки реєстрацію ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця було визнано судом недійсною.

Згідно ч.1 ст.361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Згідно п.1 ч.2 ст.361 ЦПК України підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами є наявність істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом вказаних норм нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику.

Аналогічні роз'яснення містяться в п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», згідно якого необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п.1 ч.2 ст.361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що обставини про визнання недійсною реєстрацію ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, які заявник зазначив у своїй заяві, в розумінні наведених норм права, є нововиявленими, з мотивів наявності істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, тому з цих підстав рішення Апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року підлягає перегляду і скасуванню.

Вирішуючи апеляційну скаргу, подану представником відповідача ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року, суд виходить із наступного.

У скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволення позову з мотивів неправильного застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що батьками позивача згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.10).

За даними відмітки у паспорті позивач зареєстрований з 05.12.1996 р. по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9). Даний факт також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 21.04.2015 р., складеним депутатом Вишгородської міської ради та довідка КП ЖКГ Вишгородської міської ради від 17.04.2014 р. за № 534 (а.с.11,12). В акті також зазначено, що за цією адресою мешкає його батько ОСОБА_3, який відповідно до свідоцтва про право власності від 17.08.1995 р. за № 1484 являється власником квартири, що є предметом спору (а.с.13).

07.04.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. (а.с.15-16).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на квартиру за вищевказаною адресою, починаючи з 05.02.2015 р. зареєстровано за ОСОБА_4 ( а.с.14).

Задовольняючи позов шляхом визнання Договору іпотеки від 07.04.2014 р. недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення його позивач мав статус неповнолітньої дитини, внаслідок чого відчуження майна, де зареєстрований позивач, здійснювалося без згоди органу опіки та піклування, що свідчить про недотриманням закону при укладення вказаного договору та відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України, та ст. 203 ч.1-3, 5, 6 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У даній справі, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним, посилаючись на те, що він проживав на час укладення оспорюваного договору і проживає станом на час вирішення спору в квартирі АДРЕСА_1, власником якої є його батько, іпотечний договір був укладеницй без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинний бути визнаний недійсним.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, який пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У даній справі, позивач ОСОБА_3 не мав і не має права власності на спірну квартиру. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, підстави для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору відсутні.

З викладених підстав колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 28 липня 2015 року скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :