У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Коротуна В.М., Нагорняка В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_7, посвідчений 23 жовтня 2009 року Шостою київською державною нотаріальною конторою. Збільшивши позовні вимоги, просила також визнати недійсним і дублікат договору, виданий Шостою київською державною нотаріальною конторою 05 лютого 2015 року.

Вказувала, що на час укладення договору вона не розуміла, що він не породжує для відповідачки обов'язків із догляду за нею, тобто договір укладений нею під впливом помилки щодо правових наслідків цього договору, а тому має бути визнаний недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений 23 жовтня 2009 року Шостою київською державною нотаріальною конторою за № 4-4403, та визнано недійсним його дублікат, виданий 05 лютого 2015 року Шостою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 за № 10-56.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 23 жовтня 2009 року ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори та 04 листопада 2009 року зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за № 0019599.

05 лютого 2015 року було видано ОСОБА_5 дублікат цього договору Шостою київською державною нотаріальною конторою.

Згідно з листом від 05 листопада 2015 року № 2193, ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку в амбулаторії № 4 КНП «ЦПМСД № 2» Голосіївського району м. Києва з 1988 року з діагнозом: ІХС: стабільна стенокардія напруги III ФК, атеросклеротичний кардіосклероз, СНІ ІА ст. ХПМК II ст., ГХ II ст., церебральний атеросклероз IІ-III ст. облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок II ст., Аргроз колінних та тазокульшових суглобів, ФНС ІІ-ІII ст. За станом здоров'я не виходить за межі квартири з початку 2013 року. Отримує необхідне лікування в умовах стаціонару вдома. 09.09.2013р. - перелом правого тазокульшового суглоба. 09 вересня 2014 року - перелом головки ІІ-ІІІ плюскавих кісток правої нігтевої фаланги І пальця лівої стопи. Після вищевказаних травм стала практично лежачою пацієнткою (пересувається по квартирі тільки до туалету з великими труднощами на ходунках або з постійною сторонньою допомогою).

Відповідно до довідки форми № 3 в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані три особи: ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 Фактично у спірній квартирі проживають позивачка, 1915 року народження, її 78 річна донька, 90-річний чоловік доньки, відповідачка з малолітньою донькою, її чоловік і старша малолітня донька.

Також судом встановлено, що в період з дня укладення спірного договору до 2013 року ОСОБА_5 доглядала за ОСОБА_4, проживала разом із нею у спірній квартирі та забезпечувала її продуктами харчування, проте з 2013 року ОСОБА_5 перестала доглядати та утримувати ОСОБА_4

За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 203, 229, 717 ІДК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що після укладення договору дарування квартири ОСОБА_5 утримувала ОСОБА_4 та доглядала за нею з 2009 року до 2013 року. Під час укладення спірного договору дарування позивач погодилася на передачу відповідачу у власність квартири, як єдиного свого житла, лише на умові довічного утримання та при цьому помилилася щодо правової природи правочину та мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу, утримання та догляд, тому спірний договір укладений під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним. При цьому судом враховано, що позивач мала намір відчужити квартиру, намагаючись отримати допомогу, не знаючи правових наслідків та юридичної природи договору дарування, не розуміла наслідки правочину в силу похилого віку.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.В. Закропивний В.М. Коротун В.А. Нагорняк