Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просила провести поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на частину земельної ділянки у розмірі частки у спільному майні

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з 29 серпня 1990 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 10 березня 2013 року, шлюб між ними розірвано.

До укладення шлюбу із нею (позивачкою) відповідач побудував у садибі по АДРЕСА_1 літню кухню літ. «Б» з добудовою літ. «б», сарай «В», вхідний льох літ. «Б1», вбиральню літ. «Д», колодязь №1, огорожу № 5.

Рішенням Полтавської районної ради народних депутатів від 10 лютого 1987 року № 48 літню кухню літ. «Б» визнано житловим приміщенням та дозволено газифікувати. 04 вересня 1987 року Полтавським бюро технічної інвентаризації було складено технічний паспорт на літню кухню, як на житловий будинок, площею 38,2 кв. м. Однак свідоцтво про право власності на цей об'єкт нерухомого майна, як на житловий будинок, ОСОБА_4 не видавалося і в установленому законом порядку за ним не реєструвалося. Зазначене майно є особистою приватною власністю ОСОБА_4, яке придбано ним до реєстрації шлюбу, тому на його поділ вона (позивачка) не претендує.

Проте за час перебування в зареєстрованому шлюбі у 1994-2002 роках на земельній ділянці, що є особистою власністю відповідача, вони за рахунок спільних коштів подружжя та спільною працею здійснювали в садибі по АДРЕСА_1 будівництво двоповерхового житлового будинку, що зазначений у технічному паспорті, виготовленому станом на 16 січня 2004 року, під літ. «А-ІІ», який, як на час розірвання шлюбу, так і на теперішній час є об'єктом незавершеного будівництва, що не зданий в експлуатацію, ринкова вартість якого визначена витратним методом станом на 10 квітня 2015 року і становить 190 800 грн, ступінь готовності якого становить 65 %. Також спільно з відповідачем побудували у садибі металеві ворота з хвірткою № 2-3 і огорожу № 4, а також самочинно збудували сарай літ «Г» та гараж, який у технічному паспорті не значиться.

Зазначала, що за час шлюбу вона разом із сином постійно проживали в приміщенні газифікованої літньої кухні в садибі по АДРЕСА_1, яка є особистою власністю ОСОБА_4 Після розлучення відповідач залишився проживати там один, оскільки створив неможливі умови для подальшого спільного проживання. Іншого житла, коштів на його придбання чи оренду вона (позивачка) із сином не мають, тому єдина можливість для них забезпечити себе житлом - це завершити будівництво відповідної частини будинку.

Ураховуючи наведене, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Здійснено поділ між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А-ІІ», ступінь готовності якого становить 65 %, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,16 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ринковою вартістю 190 800 грн.

Визнано заОСОБА_3 право власності на 51/100 частини об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А-ІІ», вартістю 97 540 грн 39 коп.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 49/100 частини об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А-ІІ», вартістю 93 259 грн 61 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за різницю у вартості часток в розмірі 2 140 грн 39 коп.

Виділено ОСОБА_3 в натурі 51/100 частини об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А-ІІ», розташованого по АДРЕСА_1, згідно із варіантом № 1 висновку комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 03 жовтня 2014 року з урахуванням уточнень цього варіанту від 16 липня 2015 року (додатки № № 1, 2 уточнення від 16 липня 2015 року, додатки № № 11, 12 експертизи від 03 жовтня 2014 року), що становить перший поверх будинку з приміщеннями, віднесеними до квартири № 1:

- коридор (1-1) площею 9,9 кв. м;

- кімната (1-2) площею 6,5 кв. м;

- кімната (1-3) площею 36,0 кв. м;

- ванна кімната(1-4) площею 4,2 кв. м;

- кухня (1-5) площею 7,2 кв. м.

Всього виділено ОСОБА_3 приміщень убудинку загальною площею 63,8 кв. м, що на 1,4 кв. м більше, ніж припадає на Ѕ частини.

Зобов'язано ОСОБА_3 здійснити наступні переобладнання в незавершеному будівництвом житловому будинку літ. «А-ІІ»:

1. Установити додатковий дверний вхідний теплоізоляційний блок в приміщенні 1-1.

2. Установити дверні блоки в приміщеннях кухні 1-5 та ванної кімнати 1-4.

3. Закласти віконні блоки в приміщеннях 1-3 і 1-4.

4. Обладнати квартиру самостійними системами газопостачання, опалення, водопостачання та електропостачання.

ОСОБА_4 виділено в натурі 49/100 частини об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А-ІІ», розташованого по АДРЕСА_1, згідно із варіантом № 1 висновку комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 03 жовтня 2014 року з урахуванням уточнень цього варіанту від 16 липня 2015 року (додатки № № 1, 2 уточнення від 16 липня 2015 року, додатки № № 11, 12 експертизи від 03 жовтня 2014 року), що становить другий поверх будинку з приміщеннями, віднесеними до квартири № 2:

- коридор (1-6), площею 3,1 кв. м;

- кімната (1-7) площею 21,3 кв. м;

- допоміжне приміщення (1-8), площею 26,3 кв. м;

- кімната (1-9), площею 10,3 кв. м.

Всього виділено ОСОБА_4 приміщень убудинку загальною площею 61,0 кв. м, що на 1,4 кв. м менше, ніж припадає на Ѕ частини.

Зобов'язано ОСОБА_4 здійснити наступні переобладнання в об'єкті незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А-ІІ»:

1. Улаштувати прибудову зі сходами для окремого доступу до приміщень, розташованих на другому поверсі будинку (квартира № 2).

2. Привести зовнішні стіни в приміщенні 1-8 відповідно до теплотехнічних показників.

3. Улаштувати перекриття над частиною приміщення 1-8 з улаштуванням в ньому лазу для доступу на горище.

4. Улаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-8.

5. Улаштувати дверний блок замість віконного в приміщенні 1-8, як показано на плані розподілу.

6. Улаштувати монолітну ділянку перекриття в приміщенні 1-6.

7. Улаштувати в приміщенні 1-8 перегородки, поділивши його на приміщення передпокою площею 14,1 кв. м, санвузла (поєднаного) площею 5,0 кв. м та кухні площею 7,2 кв. м.

8. Улаштувати в приміщенні 1-9 їдальню.

9. Улаштувати в приміщенні 1-7 перегородку, поділивши його на приміщення коридору, площею 2,2 кв. м, та кімнати, площею 19,1 кв. м.

10. Обладнати квартиру самостійними системами газопостачання, опалення, водопостачання та електропостачання.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини воріт і хвіртки № № 2-3, вартістю 337 грн 50 коп., та огорожі № 4, вартістю 3 104 грн, що розташовані в садибі по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини воріт і хвіртки № № 2-3, вартістю 337 грн 50 коп., та огорожі № 4, вартістю 3 104 грн, що розташовані в садибі по АДРЕСА_1.

Залишено в спільному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ворота № 1, хвіртку № № 2-3 та огорожу № 4. що розташовані в садибі по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,16 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,16 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану по АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1 825 грн 46 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 170 грн 73 коп. судових витрат.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо перерахування в рахунок виплати компенсації ОСОБА_4 коштів у розмірі 1 387 грн 29 коп. із депозитного рахунку Полтавського районного суду Полтавської області, які були внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду 16 грудня 2014 року, - відмовлено.

Повернуто ОСОБА_3 кошти в сумі 1 387 грн 29 коп., які внесені нею на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Полтавській області згідно із квитанцією від 16 грудня 2014 року № 124/124.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 03 лютого 2016 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що з 29 серпня 1990 року ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 лютого 2013 року шлюб між сторонамирозірвано.

Наказом від 24 квітня 1985 року Головного підприємства Полтавського виробничо-аграрного об'єднання садівничих радгоспів ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області розміром 0,10 га. Відповідно до акта від 31 липня 1985 року межі земельної ділянки в АДРЕСА_1 винесено в натурі.

Наказом радгоспу ім. Т.Г. Шевченко Полтавського облагропрому від 29 грудня 1987 року ОСОБА_4 було виділено додатково земельну ділянку розміром 0,05 га.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 14 березня 2003 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Щербанівської сільської ради народних депутатів від 28 листопада 2002 року № 246, земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,16 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель була приватизована ОСОБА_4 і належить йому на праві особистої приватної власності.

Рішенням Полтавської районної ради народних депутатів від 13 серпня 1985 року № 452 ОСОБА_4 дозволено будівництво житлового будинку на 4 кімнати житловою площею 55,9 кв. м і господарських будівель для особистого господарювання в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,10 га, яка була виділена йому рішенням загальних зборів членів радгоспу від 24 квітня 1985 року № 121-П.

18 листопада 1985 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Полтавської районної ради народних депутатів видано паспорт НОМЕР_1 на забудову садиби по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,10 га згідно з типовим проектом на житловий будинок № 181-223-7 і на будівництво сараю з гаражем.

16 вересня 1985 року виконкомом Полтавської районної ради народних депутатів дозволено ОСОБА_4 будівництво господарським способом індивідуального житлового будинку в с. Розсошенці згідно з проектом серії № 181-223-7.

Відповідно до висновку комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 03 жовтня 2014 року будівельна готовність незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку літ. «А-ІІ» складає 65 %.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст. ст. 22, 24 КпШС України, ст. 70 СК України незавершений будівництвом будинок є спільним майном подружжя, оскільки набутий подружжям за час шлюбу, й позивачка має право на його Ѕ частини. При цьому, оскільки позивачка має право на половину незавершеного будівництва, то згідно зі ст. 120 ЗК України їй належить й половина земельної ділянки.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, поділу між колишнім подружжям підлягають матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Втім, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не визнавши незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, провів його поділ в натурі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що дозвіл на проведення будівельних робіт та належно затверджений проект на будівництво житлового будинку літ. «А-ІІ», розпочатого в 1994 році, йому не видавався і ним не отримувався.

З матеріалів справи, зокрема висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2015 року, вбачається, що житловий будинок літ. «А-ІІ» будувався без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до п. 3 вказаної постанови пленуму право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376 ЦК України, так і статті 331 ЦК України.

На зазначене суд першої інстанції уваги також не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясував, чи не є об'єкт незавершеного будівництва - будинок літ. «А-ІІ» по АДРЕСА_1 - самочинним будівництвом, чи мав ОСОБА_4 дозвіл на виконання будівельних робіт.

Крім того, визнавши за сторонами право власності на Ѕ частини воріт, хвіртки та огорожі, суд не звернув уваги на те, що вони не є окремими об'єктами, а відповідно до ст. ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку).

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Таким чином, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 03 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик