Провадження № 2/161/4501/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 листопада 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

при секретарі Козак О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди.

Свій позов мотивує тим, що 11.06.2016 року позичила відповідачу кошти в сумі 102500,00 грн. з умовою їх повернення до 01.08.2016 року, про що останній написав відповідну розписку і зобовязався повернути борг відповідно до умов договору.

Крім того, 05.07.2016 року надала в борг відповідачу ще кошти в сумі 147500,00 грн., які він зобовязався повернути до 01.09.2016 року та написав відповідну розписку.

Вказує, що на даний час кошти не повернуті, на неодноразові звернення з цього приводу відповідач не реагує.

А тому, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договорами позики в розмірі 250000,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. і 3051,20 грн. сплаченого судового збору.

В судове засідання позивач не зявилася, проте подала суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 3 ст. 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом зясовано, що 11.06.2016 року ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_3 102500 грн., які зобовязався повернути до 01.08.2016 року, а 05.07.2016 року позичив ще 147500 грн., які зобовязався повернути до 01.09.2016 року. Даний факт підтверджується відповідними письмовими розписками ( а.с. 7).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, що до дня звернення позивача в суд, відповідач не повернув позивачу борг, чим порушив вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобовязання по вищевказаному договору.

Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення та з відповідача слід стягнути на користь позивача суму заборгованості в розмірі 250000,00 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди, то в цій частині позову слід відмовити, оскільки вказаними договірними відносинами не передбачено відшкодування моральної шкоди, а вимога в цій частині не підлягає до задоволення.

Крім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2500,00 грн. сплаченого судового збору по задоволеній вимозі майнового характеру.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 79, 84, 88, 209, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 526, 1046-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договорами позики в сумі 250000 (двісті пятдесят тисяч) грн. 00 коп. та 2500 (дві тисячі пятсот) грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М.Кихтюк