УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Гримич М.К., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

В квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи, просив стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики в сумі 102000 грн, три проценти річних від простроченої суми 6379,90 грн, індекс інфляції в розмірі 73338 грн, понесені судові витрати згідно квитанцій (т.1, а.с. 248-250).

Позов мотивовано тим, що згідно договору позики від 07 квітня 2011 року ОСОБА_4 позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 130 000 грн, строком до 07 квітня 2013 року. Однак відповідач не виконав свої зобов'язання у повному обсязі та повернув йому борг лише у сумі 28000 грн, у зв'язку з чим залишок боргу склав 102 000 грн. Оскільки, ОСОБА_5 не виконав умов договору позики, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики в сумі 102000 грн, три проценти річних від простроченої суми 6379,90 грн, індекс інфляції в розмірі 73338 грн, судові витрати в сумі 31820,50 грн, а всього 213538,40 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року рішення районного суду змінено. Зменшено суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 з 31 820,50 грн до 2077,42 грн, у зв'язку з чим всього стягненню підлягає не 213538,40 грн, а 183795,32 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_7, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулася із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення місцевого суду, при цьому змінив його в частині розміру стягнутої суми судових витрат.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 квітня 2011 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір позики (ВРІ №600331), посвідчений приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за №839. За умовами договору ОСОБА_4 передав у власність відповідача строком до 7 квітня 2013 року, а ОСОБА_5 прийняв від нього кошти в розмірі 130000 грн. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник ОСОБА_5 зобов'язався повернути позикодавцеві ОСОБА_4 до 7 квітня 2013 року.

Пунктом 6 договору позики визначено, що після виконання позичальником свого зобов'язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобов'язання.

Оскільки на час розгляду справи примірник договору позики знаходився у позивача (позикодавця), відповідач (позичальник) прострочив своє зобов'язання.

В підтвердження позовних вимог позивач надав суду письмову розписку від 10 червня 2012 року, за змістом якої станом на 10 червня 2012 року залишок боргу за договором позики №ВРІ 600331 складає 102 000 грн, стверджуючи, що сума залишку боргу в розписці зазначена самим ОСОБА_5 та засвідчена підписом останнього.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій, виходили з того, що відповідач ОСОБА_5 не надав суду доказів, які спростовують достовірність розписки про залишок його боргу у сумі 102000 грн. При цьому судами вірно, враховано, що відповідач ухилився від подання експертам необхідних матеріалів, документів, не дивлячись на тривалі спроби суду їх отримати, у зв'язку з чим, відповідно до ч.1 ст.60 та ч.1 ст.146 ЦПК України, судами визнано факт достовірності відомостей, що містяться у розписці, наданій позивачем, про залишок суми боргу ОСОБА_5 перед позивачем у сумі 102 000 грн. Тому, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача грошових коштів за договором позики в сумі 102000 грн, трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції.

При цьому апеляційний суд, керуючись положенням ст. 88 ЦПК України, врахував те, що оскільки експертизи не були проведені, витрати позивачу на їх оплату не можуть бути компенсовані відповідачем; крім того витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, так як матеріали справи не містять розрахунку представника позивача щодо його участі в наданні правової допомоги позивачу, із зазначенням кількості затраченого часу та вартості наданих послуг, тому правомірно зменшив розмір стягнутої суми судових витрат.

Третя особа в касаційній скарзі, заперечуючи зміст розписки наданої позивачем зазначила, що відповідач вказував на підроблення запису суми боргу у 102 000 грн. Вказані доводи спростовуються тим, що ОСОБА_5 ухилився від проведення експертизи, оригінал своєї розписки не надав, що було досліджено судами попередніх інстанцій та відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України, правомірно визнали факт достовірності відомостей, на які посилався позивач.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2015 року у незмінній частині, рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
М.К. Гримич
І.М. Фаловська