Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року,

встановила:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 15 липня

2008 року, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 48 400 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 13 липня 2018 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1. 8 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_3

Боржник ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 7 серпня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 1 647 668,94 грн.

Ураховуючи наведене, позивач ПАТ «Дельта Банк» просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 647 668,94 грн звернути стягнення на наведену вище квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» на неї права власності.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року, в задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що повторне звернення стягнення позивачем на це ж іпотечне майно є безпідставним, оскільки попереднім кредитодавцем і іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк», вже обирався такий спосіб захисту порушеного права для отримання боргу, як звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 15 липня 2008 року між акціонерним

АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договорі, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 48 400 доларів США зі сплатою 14,5 % річних із кінцевим терміном погашення до 13 липня 2018 року, який додатковою угодою № 1 до договору продовжено до 14 липня 2023 року.

З метою забезпечення виконання кредитного договору 15 липня

2008 року між акціонерним АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, за умовами якого останні передали в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» належну їм на праві власності квартиру № 59 загальною площею 51,3 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_2

Рішенням Ковельського міськрайонного Волинської області 8 червня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом її продажу на прилюдних торгах. Рішення суду набрало законної сили, а виданий на його підставі виконавчий лист переданий дот примусового виконання.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 2 квітня 2012 року за заявою Відділу державної виконавчої служби Ковельського міського районного управління юстиції замінено у виконавчому проводжені про звернення стягнення на квартиру відповідачів стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк». 24 липня 2014 державним виконавцем ДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про повернення виконавчого листа про звернення стягнення на предмет іпотеки стягувачу ПАТ «Дельта Банк» із-за встановлення мораторію на виконання таких рішень суду.

Згідно з п. п. 4.2, 4.2.1,.4.2.2, 4.2.3, 4.2.4, 4.3 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішенням суду, виконавчого напису нотаріуса,позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору здійснюються відповідно до Закону України «Про іпотеку», з інших, передбачених законодавством України, підстав. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Відповідно до п. 5.1-5.2.1 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, проаналізувавши положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобов'язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Пред'являючи даний позов, ПАТ «Дельта Банк», як новий кредитор, просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» на неї права власності в рахунок погашення заборгованості на загальну суму 1 647 668,94 грн, яка утворилась станом на 7 серпня 2015 року.

Мотивуючи судові рішення, суди посилались на рішення Ковельського міськрайонного Волинської області 8 червня 2011 року, яким у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом її продажу на прилюдних торгах. Дане рішення вважали преюдиційним.

Положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Разом із тим, зі змісту рішення Ковельського міськрайонного Волинської області 8 червня 2011 року, яке суд взяв до уваги, вбачається, що даним судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 62 054,67 доларів США, яка утворилась станом на 31 березня 2011 року(а. с. 111-113), а даний позов стосується заборгованості, яка утворилась станом на 7 серпня 2015 року.

При вирішення спору, судами установлено, що наведене вище рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки повернуто стягувачу

ПАТ «Дельта Банк» без виконання із-за встановлення мораторію на виконання таких рішень суду.

Разом із тим, відмовляючи ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову, суди не врахували, що погашення заборгованості не відбулося, отже зобов'язання відповідачів за кредитним договором не припинилось, при цьому не навелиправової норми, на підставі якої відмовленопозивачу у захисті його права в обраний ним спосіб, у той час як факт невиконання позичальником основного зобов'язання відповідачем не оспорюється.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що через невиконання умов кредитного договору розмір кредитної заборгованості постійно зростає.

Викладене свідчить, що суди в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України у повному обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, тому ухвалені у справі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька М.К. Гримич
О.В. Кафідова Л.М. Мазур