АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Білич І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Кратенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним в частині,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_1,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ПАТ «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним в частині.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невірну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування ОСОБА_3 зазначив, що суд помилково відмовив йому у задоволенні позову, оскільки вважає, що положення ч. 3 п. 12.3.1 Іпотечного договору не відповідають чинному, на час укладення іпотечного договору та станом на час його звернення з даним позовом до суду, законодавству та є несправедливими по відношенню до нього, як споживача фінансових послуг.

Справа №754/15235/15
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7023/2016
Головуючий у суді першої інстанції:О.М.Панченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник ПАТ «Дельта Банк» Кратенко Ю.О. апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у відповідності до вимог закону, колегія суддів у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за її відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним ч.3 п.п. 12.3.1 п. 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивач під час укладення Кредитного договору був ознайомлений з його умовами, і висловив своє волевиявлення шляхом його підписання та шляхом підписання Іпотечного договору.

Однак колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він суперечать вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, дійсно, відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного судочинства є свобода договору.

Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Положеннями ст. 627 ЦК України, передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до приписів Закону України «Про захист прав споживача» споживач має право відкликати свою згоду (відмовитись) на укладення договору про надання іпотечного кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, 08.05.2008року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 2634/0508/45- 005, згідно якого Банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 90 000,00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов'язався повернути кредитні кошти у строки, визначені кредитним договором, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов'язки, передбачені Кредитним договором.

Крім того, 08.05.2008 року між даними сторонами було укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку Банку об'єкта нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 під час укладення Кредитного договору був ознайомлений з його умовами, з ним була проведена переддоговірна бесіда щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку, забезпечення виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом та він висловив своє волевиявлення шляхом підписання Кредитного договору. Жодних дій по відмові від одержання кредиту частково або в повному обсязі ним не було здійснено. А також не було здійснено дій по відкликанню своєї згоди на укладення кредитного договору та іпотечного договору. Отже, ОСОБА_7 при укладанні договорів мав вільне волевиявлення на їх укладення, кошти за договором кредиту були отримані ним та використані на купівлю квартири.

Відповідно до вимог ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі, зокрема, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Відповідне застереження в іпотечному договорі визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до закону та може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, Законом України «Про іпотеку» передбачено такий вид досудового звернення стягнення заборгованості за кредитним договором, як визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно, а тому передбачене іпотечним договором положення про те, що банк має право (при наявності певних обставин) зареєструвати на праві власності за собою іпотечне майно відповідає вимогам закону та волевиявленню сторін договору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності законних підстав для визнання недійсною частини 3 підпункту 12.3.1 пункту 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 в частині зазначеного вище застереження.

Між тим, колегія суддів вважає законними та обґрунтованими вимоги ОСОБА_3 щодо скасування частки частини 3 підпункту 12.3.1 пункту 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, а саме в частині обмеження його права на оскарження до суду дій Банку щодо реєстрації права власності на Предмет іпотеки яке передбачено договором лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання з огляду на таке.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частини 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується принцип правової визначеності і право заявника на доступ до правосуддя.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, оспорюваний іпотечний договір в зазначеній частці частини 3 підпункту 12.3.1 пункту 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, а саме: «… а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання;» слід визнати недійсним з підстав, визначених ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки його зміст у вказаній частині суперечить вимогам закону та в цілому порушує право ОСОБА_3 на захист.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту поінформованості ПАТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування ОСОБА_3, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим, а тому залишає рішення суду першої інстанції в цій частині без змін виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право визначати предмет і правові підстави позову законом надано виключно позивачеві.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено положеннями ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення обов'язковим є встановлення фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання пункту іпотечного договору недійсним та з вимогою про встановлення факту поінформованості ПАТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування, ОСОБА_3 позивачем не враховано, що встановлення зазначеного юридичного факту не має будь - якого правового значення для вирішення спору щодо недійсності пункту договору іпотеки недійсним по суті. Відповідно до вимог закону, встановлення судом факту, що має юридичне значення, повинно мати мету, з якою зазначений факт встановлюється. Вимоги ж позивача не пов'язані між собою, а тому підстави для задоволення вимоги про встановлення факту поінформованості ПАТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування, ОСОБА_3 у даній справі відсутні.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що встановлення даного факту (у випадку його доведеності) може бути вирішено судом разом з іншими заявленими вимогами, які будуть пов'язані між собою, якщо від вирішення вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, буде залежати вирішенні заявленої позовної вимоги.

Таким чином, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року підлягає скасуванню в частині відмови ОСОБА_3 у позові про визнання недійсним частки частини 3 підпункту 12.3.1 пункту 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, укладеного між ВАТ«Сведбанк» та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Д.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1436, а саме: «… а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання;» з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення зазначених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року в частині відмови ОСОБА_3 у позові про визнання недійсним частки частини 3 підпункту 12.3.1 пункту 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Богданом Леонідовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 1436, а саме: «… а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання;» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Визнати недійсним частку частини 3 підпункту 12.3.1 пункту 12 Іпотечного договору № 2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Богданом Леонідовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 1436, а саме: «… а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання;».

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: