Справа № 127/2936/16-ц Провадження № 22-ц/772/2154/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 49Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Вавшка В.С., Іващука В.А.,

за участю секретаря Маркевич Я.С.

та з участю: апелянта ОСОБА_2

представника апелянта ОСОБА_3

позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.03.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов мотивовано тим, що 18 липня 2010 року сторони зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають доньку Софію, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначив, що сімейне життя з відповідачем не склалося, вони не проживають однією сімєю, не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейних відносин. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, а тому просить розірвати шлюб.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.03.2016 року шлюб між шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 18 липня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 1267 розірвано. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2016 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, ухваленого 18.03.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області по справі № 127/2936/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Не погодившись з ухваленим заочним рішенням ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення скасувати через те, що судом порушено норми процесуального права щодо її повідомлення про розгляд справи, що позбавило можливості взяти участь у її розгляді. Суд не застосував вимоги ст.111 СК України та не врахував інтереси дитини, тобто судом порушено вимоги щодо повного, всебічного та обєктивного дослідження доказів та розгляду справи.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, суду пояснили, що для вирішення матеріальних питань та питання участі у вихованні дитини відповідачці потрібно надати формальний час для примирення. На запитання головуючої апелянт пояснила, що можливостей та бажання зберегти сім»ю вона не має.

Позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та пояснив, що зберегти сім»ю бажання не має і примирення між сторонами не можливе.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

За клопотанням апелянта колегією суддів у відповідності до вимог п.2 ст.185 ЦПК України ухвалено виключити з числа доказів заяви ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутність, що містяться в матеріалах справи на аркушах 13, 30 і розглядати справу на підставі інших доказів, так як дані документи викликають сумнів з приводу їх достовірності.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ч.ч.1, 3 ст.55 СК України).

Згідно до ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 18 липня 2010 року був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 1267.

Від шлюбу сторони мають доньку Софію, ІНФОРМАЦІЯ_1. Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не проживають спільно, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства. Подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини по справі, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України на підставі наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про розірвання шлюбу, оскільки фактичні взаємини сторін та причини розірвання шлюбу є такими, що заслуговують на увагу і свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача.

Доводи скарги про порушення судом норм процесуального права щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, позбавлення останньої можливості взяти участь у її розгляді та висловлення заперечень проти позову, є необґрунтованими.

Зі змісту ст.ст.74, 122 ЦПК України вбачається, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції вживав, передбачені процесуальним законом, заходи для зясування місця реєстрації відповідача та здійснив його належне повідомлення про розгляд справи.

Так, суд першої інстанції отримавши позовну заяву звернувся до адресно-довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області з запитом для встановлення місця реєстрації ОСОБА_2 та отримав інформацію про зареєстроване місце проживання останньої:м. Вінниця, АДРЕСА_1(а.с.6, 7).

Тому, відповідно до ст.74 ЦПК України, суд здійснив виклик відповідача судовою повісткою про виклик, поштовий конверт з повідомленням (вміст: позовна заява, ухвала про відкриття провадження у справі), надісланий судом на адресу: АДРЕСА_2, при цьому поштові конверти повертались до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 27), що згідно абзацу 6 частини 5 ст. 74 ЦПК України є вручене належним чином.

За таких обставин, суд першої інстанції здійснив усі необхідні процесуальні дії для забезпечення належного повідомлення відповідача про розгляд справи та явки останньої в судове засідання, підставно розглянув справу у її відсутність та ухвалив рішення в заочному порядку, а тому доводи скарги щодо порушення судом норм процесуального права не заслуговують на увагу.

Також відповідач в апеляційній скарзі вказує на незаконність ухваленого рішення суду про розірвання шлюбу між нею та позивачем, проте, не наводить доводів бажання зберегти сімю та шлюб, разом з тим стверджує, що суд не вживав заходів щодо примирення подружжя відповідно ст.111 СК України.

У частині 2 пункті 10 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК ( 2947-14 ) вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК) ( 1618-15 ).

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги думку обох сторін, які не вбачають можливості на примирення та збереження сім»ї, колегія суддів вважає, що зазначені доводи скарги не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду щодо вимог про розірвання шлюбу.

Інші доводи скарги правильних висновків суду не спростовують.

Рішення суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.03.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: Л.О. Голота

Судді: В.С. Вавшко

ОСОБА_5

/підписи/

Згідно з оригіналом: