Справа № 6-1324-37/11 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/6561/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишин О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю боржника ОСОБА_2, представників боржника ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2011 року у справі за поданням начальника відділу ДВС Трускавецького міського управління юстиції Львівської області про тимчасове обмеження права виїзду за кордон ОСОБА_2,-

встановила:

В жовтні 2011 року старший державний виконавець Трускавецького МУЮ Львівської області Топорович Л.М. звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон до виконання ним зобов'язань за виконавчим листом № 2-621, виданого Трускавецьким міським судом 21.01.2011 р.

В обґрунтування покликався на те, що на виконанні у відділі ДВС Трускавецького міського УЮ Львівської області перебуває виконавчий лист № 2-621, виданий Трускавецьким міським судом 21.01.2011 р. про стягнення з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 24649,33 доларів США, судовий збір в сумі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

На неодноразові виклики боржник не з»являвся, за адресою вказаною у виконавчому документі не проживає, зі слів сусідів перебуває на заробітках за межами України.

Оскаржуваною ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2011 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено право виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_2,з оскаржуваною ухвалою не погоджується вважає її незаконною та необґрунтованою.

В апеляційній скарзі зазначає, що не знав про те, що існує рішення суду про стягнення з нього боргу, як і не знав про виконавче провадження щодо нього, тому не міг ухилятися від того чого не знав, при цьому державний виконавець на підтвердження подання не подав доказів ухилення від виконання зобовязань за виконавчим документом.

Крім цього, покликається на те, що працює закордоном на легальних підставах, тому обмеживши право виїзду за межі України, суд ускладнив можливість відшкодування заборгованості.

Просить скасувати ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2011 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення боржника та його представників на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Трускавецького міського управління юстиції перебуває ВП № 29052057 з примусового виконання виконавчого листа № 2-621, виданого 21.01.2011 року Трускавецьким міським судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 24649,33 доларів США, судовий збір в сумі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а.с. 4, 7-8).

Заява про примусове виконання рішення подана 30.09.2011 р.

01.10.2011 року старший державний виконавець Трускавецького міського відділу ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, постановлено боржнику самостійно виконати рішення (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Виконавчими провадженнями поновлюються майнові та особисті немайнові права осіб шляхом застосування процесуальних засобів і способів примусу до осіб, які добровільно не виконали свої обов'язки у сфері матеріальних правовідносин.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судового рішення та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець Трускввецького міського ВДВС ОСОБА_5 13.10.2011 року звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2, як боржника у праві виїзду за межі України до виконання останнім своїх зобов»язань (а.с. 2-3).

В поданні державний виконавець стверджує, що на виклики до відділу ДВС боржник не з»являється.

Колегія суддів звертає увагу, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, аналіз же перелічених вище норм дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов'язань за рішенням суду.

В свою чергу, права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження передбачені у ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».

У ч. 6 вказаної статті Закону визначено, що боржник зобов'язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб, що спростовує доводи апелянта в частині відсутності у законодавстві розяснень, що саме вважається ухиленням від виконання зобовязань у виконавчому провадженні.

На переконання колегії суддів, обставини на які покликається державний виконавець не можуть свідчити про однозначне свідоме ухилення від виконання зобов"язань за рішенням, в розумінні ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».

Особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Крім цього, в порушення ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» в матеріалах справи відсутні докази вчинення державним виконавцем своєчасних виконавчих дій, зокрема в частині встановлення майнового стану боржника.

Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову

про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Разом з цим, з матеріалів справи встановлено, що державний виконавець на підтвердження своїх вимог не подав доказів того, що боржнику ОСОБА_2 надсилались вимоги про добровільне виконання зобовязань та докази одержання ним усіх документів, що виносились у процесі виконання виконавчого провадження, як це передбачено вимогами ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження.

Згідно із п. 11 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право зокрема, викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ.

Встановлено, що таким правом державний виконавець не скористався, приводу боржника через органи внутрішніх справ, шляхом винесення відповідної постанови не здійснював.

Не надано державним виконавцем і інформації про звернення до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи, як це передбачено п. 10 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження».

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Саме лише невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Зважаючи на те, що доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання зобов»язань державним виконавцем не подано, тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Таким чином, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2011 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання начальника відділу ДВС Трускавецького міського управління юстиції Львівської області про тимчасове обмеження права виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання ним зобов»язань по виконавчому листу № 2-621, виданого Трускавецьким міським судом 21.01.2011 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_6