АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7361/16 Справа № 174/8/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ілюшик І. А. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16.08.2016 року та ухвалити нове, яким його позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права / а. с. 107-110 /.

Зазначеним рішенням суду від 16.08.2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено /а.с.102-103/.

Судом встановлено, що 28.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір № DNXRFO01510632 у формі заяви позичальника, за умовами якого відповідач отримав споживчий кредит в сумі 6611,92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 28.04.2010 року включно.

Відповідач цією заявою, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) та Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір, про що свідчить його підпис у вказаній заяві позичальника / а. с. 6-9 /.

За умовами кредитно-заставного договору відповідач зобов'язався щомісяця, у період з «20» по «25» число, сплачувати по 220,74 грн. в рахунок погашення кредиту, а у разі порушення цих умов договору - передбачено нарахування та сплата штрафних санкцій.

Однак, своїх зобов'язань за договором ОСОБА_2 не виконав, внаслідок чого, згідно розрахунку банку, станом на 04.12.2014 року виникла заборгованість в сумі 37 213,83 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 3 299,81 грн.; по процентам за користування кредитом - 2,53 грн.; по комісії за користування кредитом - 31 663,21 грн., а також штрафів: 500.00 грн. (фіксована частина) та 1 748,28 грн. (процентна складова) / а. с. 4, 5 /.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № DNXRFO01510632 від 28.10.2007 року, наданого банком, останній платіж відповідач здійснив 20.01.2009 року, та з того часу і до звернення позивача до суду з позовом 27.12.2014 року ніяких платежів не здійснював / а. с. 4-5,17 /.

Здійснення останнього платежу по кредиту 20.01.2009 року також підтверджується і копією квитанції № 7В1DR0AEL3 / а. с. 58 /.

Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом лише через 5 років 11 місяців 7 днів після останнього платежу проведеного відповідачем.

Заперечуючи проти позову, відповідач просив застосувати строк позовної давност, заперечуючи проти того, що строк позовної давності за кредитом збільшено до п'яти років, та пояснивши, що з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які надані позивачем суду та в яких збільшено строк позовної давності до 5 років, - він не ознайомлений / а. с. 39-40,68-69,89 /.

За таких обставин, виходячи з доказів по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, в силу ч.4 ст. 267 ЦПК України, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності / а. с. 102-103/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обв'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За змістом ст. 526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним, як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-16цс15 від 04.11.2015 року, в якій Верховний Суд України, зокрема, вказав, що «суд першої інстанції встановивши, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог».

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином встановивши, що банк звернувся до суду з позовом 27.12.2014 року (підтверджено конвертом відправки позову поштою - а. с. 17), при тому, що останній платіж по кредиту відповідач здійснив 20.01.2009 року, тобто з позовом банк звернувся через 5 років 11 місяці 7 днів, а Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років на який посилається банк, не містять підпису відповідача і у заяві позичальника від 28.10.2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги банку стосовно того, що підписавши заяву позичальника, відповідач приєднався до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які є загальними і їх підписання позичальником не є обов'язковими, - колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать діючим нормам закону. Крім того, як було вище зазначено банк звернувся до суду з позовом взагалі через 5 років 11 місяців 7 днів після останнього платежу проведеного відповідачем за спірним кредитом.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення даного спору та зводяться до особистого тлумачення заявником положень чинного законодавства.

Посилання апелянта на порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: