Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Наумчука М.І., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на заставне майно та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Інна Володимирівна, про визнання недійсним договору застави, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 6 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 15/2007/441301/2/271, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 58 тис. доларів США зі сплатою 14,4 % річних з терміном повернення до 30 липня 2012 року. У забезпечення виконання ОСОБА_7 умов цього договору між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 були укладені договори договір поруки № 15/2007/441301/2/271-2 та договір застави № 15/2007/441301/2/271-1, предметом якого є належний останньому на праві приватної власності автомобіль «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 своїх договірних зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 16 червня 2009 року складалася з: 48 121,37 доларів США, що згідно із установленим Національним банком України офіційним курсом гривні по відношенню до долара США станом на 16 червня 2009 року було еквівалентно 366 271 грн, - заборгованості за кредитом, 4 810,98 доларів США, що згідно із установленим Національним банком України офіційним курсом гривні по відношенню до долара США станом на 16 липня 2009 року було еквівалентно 29 006 грн 89 коп., - заборгованості з відсотків за користування кредитом, 868,40 доларів США, що згідно із установленим Національним банком України офіційним курсом гривні по відношенню до долара США станом на 16 липня 2009 року було еквівалентно 6 609 грн 74 коп., - пені, 1 076,56 доларів США, що згідно із установленим Національним банком України офіційним курсом гривні по відношенню до долара США станом на 16 червня 2009 року було еквівалентно 8 194 грн 13 коп., - інфляційних втрат.

Зважаючи на невиконання позичальником і поручителем умов кредитного договору 23 червня 2009 року Зарічним районним судом м. Суми було видано наказ про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_5 на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Сумське регіональне управління «Слобожанщина» 410 975 грн 51 коп.

13 серпня 2009 року на підставі зазначеного наказу державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції Лелюх Ю.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 14612345 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_5 на користь ВАТ КБ «Надра» 410 975 грн 51 коп. боргу. В рамках зазначеного виконавчого провадження 18 вересня 2009 року державним виконавцем Лелюх Ю.А. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: арешт автомобіля «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. 30 серпня 2013 року в рамках цього виконавчого провадження старшим державним виконавцем Загорним Д.С. було винесено постанову про розшук майна боржника - автомобіля «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

18 лютого 2014 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна боржника ОСОБА_5 автомобіля «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Проте виконати судовий наказ від 23 червня 2009 року шляхом продажу майна ОСОБА_5 (автомобіля, що є предметом застави) в рамках виконавчого провадження виявилося неможливим, оскільки заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання спільної сумісної власності на майно, позов було задоволено і визнано їхнє право спільної сумісної власності на автомобіль «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у рівних частинах. Указане рішення було предметом апеляційного та касаційного оскарження, проте останніми було залишено без змін.

Таким чином, з'ясувалося, що автомобіль, що є предметом застави за договором застави перебуває у спільній сумісній власності двох осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6, при тому, що остання не є позичальником або поручителем за кредитним договором, і не є боржником за судовим наказом від 23 червня 2009 року. Тобто, звернути стягнення в рамках виконавчого провадження № 14612345 можливо тільки на Ѕ частини автомобіля, який у свою чергу, є неподільною річчю.

Позивач вважав, що заставодержатель обґрунтовано, незважаючи на перехід права власності на частину заставного автомобіля до особи, яка не була стороною договору застави, має право на звернення стягнення на заставлене майно, у нового власника, оскільки перехід права власності відбувався без згоди заставодержателя, а відповідно до закону, зареєстроване обтяження зберігає свою силу для нового власника.

У зв'язку з цим позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2007 року № 15/2007/441301/2/271 у загальному розмірі 133 485,75 доларів США, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить спільно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних частинах, шляхом проведення прилюдних торгів у порядку виконавчого провадження на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

У лютому 2015 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов до суду, в якому просила визнати недійсним договір застави від 31 липня 2007 року № 15/2007/441301/2/271-1, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 6 жовтня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір застави від 31 липня 2007 року № 15/2007/441301/2/271-1, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. з моменту його укладення.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної та резолютивної частин рішення висновки суду щодо пропущення ПАТ «КБ «Надра» строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що 31 липня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 15/2007/441301/2/271, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 58 тис. доларів США зі сплатою 14,4 % річних з терміном повернення до 30 липня 2012 року (а. с. 14-15, т. 1).

У забезпечення виконання ОСОБА_7 умов цього договору 31 липня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 15/2007/441301/2/271-2, відповідно до п. 1.1 якого, поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_7 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 15/2007/441301/2/271, в тому числі повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеню) (а. с. 16, т. 1). Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Крім того, 31 липня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 було укладено договір застави № 15/2007/441301/2/271-1, предметом якого є належний останньому на праві приватної власності автомобіль «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 17-18, т. 1).

Наказом Зарічного районного суду м. Суми від 23 червня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_5 на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Сумське регіональне управління «Слобожанщина» 410 975 грн 51 коп. (а. с. 23, т. 1).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання з 1 серпня 2006 року однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу (а. с. 85, т. 1).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 листопада 2010 року у справі № 2-7694/10, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 17 жовтня 2013 року, визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на автомобіль «Mercedes-Benz», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у рівних частинах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року відмовлено ПАТ «КБ «Надра» у відкритті касаційного провадження за їхньою касаційною скаргою на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 листопада 2010 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 17 жовтня 2013 року з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України (а. с. 32, т .1).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра», суд першої інстанції виходив із того, що останнім пропущено строк звернення до суду з даним позовом. У той же час задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6 про визнання договору застави недійсним, суд виходив із того, що договір застави був вчинений з порушенням вимог положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки цей правочин (застави транспортного засобу) було вчинено ОСОБА_5 без згоди і відповідних повноважень зі сторони ОСОБА_6, з якою він проживав на той час однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, однак за наявності підстав для задоволення такого, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» не за пропущенням строку позовної давності.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, за змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України від

5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку,що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди указаних вище обставин у справі не з'ясували та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову ПАТ «КБ «Надра» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_6

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, то рішення цих судових інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 6 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко М.І. Наумчук О.В. Ступак Головуючий Судді: