Справа № 562/2075/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"31" травня 2016 р. Здолбунівський районний суд
в складі: головуючого судді Мички І.М.
при секретарі Дехтярук І.А.
з участю адвоката ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2, фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
ОСОБА_2 , фізична особа підприємець ОСОБА_3 звернулися в Здолбунівський районний суд з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
В позовній заяві зазначають, що 30.01.2015р. між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 укладено договір-купівлі продажу б/н від 30.01.2015р. (надалі Договір). Згідно п. 1 Договору «Предмет договору» - Продавець (ФОП ОСОБА_3І.) продає, а Покупець (ФОП ОСОБА_4В.) купує товар, а саме: магніти, календарі. Відповідно до підпункту 3.3. пункту 3 Договору Покупець (ФОП ОСОБА_4В.) зобовязується здійснити повну оплату вартості товару, згідно накладних, поданих Продавцем (ФОП ОСОБА_3І.), на протязі 5 (пяти) банківських днів, після отримання товару. Виконання вказаних умов Договору підтверджується рахунком-фактурою №4 від 30.01.2015р., видатковою накладною №3 від 03.02.15р. та платіжним дорученням №123 від 03.02.2015р.
ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець. Відповідно до ч.2 ст.52 ЦК України фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі.
Договір купівлі-продажу б/н від 30.01.2015р. укладено ФОП ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2.
Відповідно до ч.1,2 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1-3 ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, доходи в сумі 455 грн., отримані за договором купівлі-продажу б/н від 30.01.2015р., є спільною сумісною власністю подружжя, а договір купівлі-продажу б/н від 30.01.2015р. стосується прав та законних інтересів обох позивачів.
А тому позивачі обоє звернулися до суду.
Позивачі вважають, що договір-купівлі продажу б/н від 30.01.2015р. слід визнати недійсним в зв»язку з тим, що він укладений під впливом обману.
Одна сторона оспорюваного правочину ФОП ОСОБА_4 навмисно ввела в оману іншу сторону оспорюваного правочину ФОП ОСОБА_3 щодо мотивів правочину бажання придбати товар, а саме магніти та календарі. Позивачі вважають, що відповідач уклав оспорюваний правочин з мотивів проведення контролю, перевірки дотримання вимог чинного законодавства у сфері інтелектуальної власності, а у випадку виявлення порушень, застосувати до ФОП ОСОБА_3 відповідальність, передбачену законодавством у сфері інтелектуальної власності шляхом стягнення компенсації за порушення авторського права.
В судовому засіданні позивач ФОП ОСОБА_3, представник обох позивачів позовні вимоги підтримали. Просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання неодноразово не зявлявся, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Зокрема шляхом повідомлення в друкованому засобі масової інформації. Повідомлення про причини своєї неявки відповідач суду не надав. А тому суд прийняв рішення ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних мотивів.
Судом встановлено, що 30.01.2015р. між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 укладено договір-купівлі продажу б/н від 30.01.2015р. (надалі Договір). Згідно п. 1 Договору «Предмет договору» - Продавець (ФОП ОСОБА_3І.) продає, а Покупець (ФОП ОСОБА_4В.) купує товар, а саме: магніти, календарі. Відповідно до підпункту 3.3. пункту 3 Договору Покупець (ФОП
ОСОБА_4В.) зобовязується здійснити повну оплату вартості товару, згідно накладних, поданих Продавцем (ФОП ОСОБА_3І.), на протязі 5 (пяти) банківських днів, після отримання товару. Виконання вказаних умов Договору підтверджується рахунком-фактурою №4 від 30.01.2015р., видатковою накладною №3 від о3.02.15р. та платіжним дорученням №123 від 03.02.2015р.
Відповідно до вимог ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до вимог ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 Цивільного кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно ч.1 ст.230 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Суд вважає, що укладений договір не відповідає дійсному волевиявленню фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (ч.3 ст.203 ЦК України).
ФОП ОСОБА_4 навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення відносно природи правочину(ст..ст.229,230 ЦК України). Вона не мала наміру придбати товар - магніти, календарі для особистого користування, в подарунок, чи подальшої його реалізації тощо, а шляхом укладення договору купівлі-продажу мала намір створити підстави для притягнення ФОП ОСОБА_3 до цивільно-правової відповідальності за порушення законодавства в сфері інтелектуальної власності.
Відповідач уклав оспорюваний правочин з мотивів проведення контролю, перевірки дотримання вимог чинного законодавства у сфері інтелектуальної власності, а у випадку виявлення порушень - застосування до ФОП ОСОБА_3 відповідальності, передбаченої законодавством у сфері інтелектуальної власності шляхом стягнення компенсації за порушення авторського права.
Відповідач свідомо замовчав обставини, які були перешкодили укладенню оспорюваного правочину (спірність зображень на проданих за договором календарях та магнітах).
ФОП ОСОБА_4 свідомо замовчуючи мотиви укладення договору та властивості речей переданих за договором, що значно знижують їхню цінність (спірність зображень на товарі), спонукала ФОП ОСОБА_3 укласти договір під впливом обману. Внутрішня воля ФОП ОСОБА_3 щодо спірного договору сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, які були спричинені діями відповідача.
Про відсутність волевиявлення відповідача на укладення договору купівлі-продажу свідчить і та обставина, що відповідно до витягу з відкритого інтернет ресурсу «Інформаційний пошук в ЄДР» основним видом економічної діяльності відповідача в статусі фізичної особи підприємця є діяльність у сфері права.
Окрім того, жодним законом чи підзаконним нормативним актом фізичну особу підприємця не наділено повноваженнями здійснювати контроль, перевірку у сфері інтелектуальної власності, в тому числі і на предмет виявлення незаконного використання чи розповсюдження обєктів інтелектуальної власності, а також здійснювати відеофіксацію перевірки.
Відповідач надала документи по оспорюваному правочину сам договір купівлі-продажу від 30 січня 2015 року, рахунок-фактуру №4 від 30.01.2015р., видаткову накладну №3 від 03.02.15р. , платіжне доручення №123 від 03.02.2015р. гр..гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6. Причому, це було здійснено без погодження з ФОП ОСОБА_3
На підставі вказаних документів ОСОБА_5, ОСОБА_6 пред»явили позов у Здолбунівський районний суд до ФОП ОСОБА_3 про стягнення компенсації за порушення авторського права.
Рішенням Здолбунівського районного суду від 19 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6 компенсацію за порушення авторського права в сумі 27 560 грн., судові витрати. Рішення суду вступило в законну силу. Обставини, ним встановлені, не доказуються при вирішенні інших справ(ч.3 ст.61 ЦПК України).

В судовому рішенні міститься посилання на договір,рахунок-фактуру,платіжне доручення як на докази незаконного розповсюдження авторських творів.

Зазначені обставини ,окрім рішення суду, підтверджуються копією позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення компенсації за порушення авторського права , копією ухвали Здолбунівського районного суду від 22.04.2015р. у справі №562/873/15-ц, диском з відеофіксацією вчинення правочину; нотаріально посвідченими довіреностями від 10.02.2015р., від 18.02.2015р., від 13.03.2015р. серії НАМ №163745 , від 13.03.2015р. серії НАМ №163744.

На підставі зазначеного та відповідно ст.213-215 ЦПК України суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 , фізичної особи підприємця ОСОБА_3 задовільнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі продажу б/н від 30.01.2015 р., укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 і фізичною особою підприємцем ОСОБА_4

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 в користь фізичної особи підприємця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору по 121 грн. 80 коп

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається в апеляційний суд Рівненської області через Здолбунівський районний суд.

Суддя