Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 50 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Зазначала, що з 23 березня 2007 року та до 10 червня 2016 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, інших утриманців у нього немає.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила постановити рішення суду, яким стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 17 грудня 2015 року та до їх повноліття.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення аліментів та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення аліментів за період з 17 грудня 2015 року по 01 квітня 2016 року. Також просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів, визначивши їх розмір у 1/3 частині всіх видів заробітку.

Зокрема зазначає, що позивач перестала проживати з ним однією сім'єю з квітня 2016 року, що було підтверджено нею в судовому засіданні. Однак суд стягнув аліменти з 17 грудня 2015 року, тобто за період, коли вони ще проживали разом однією сім'єю.

Крім того зазначає, що стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини заробітку позбавляє його фінансової можливості допомагати дітям особисто, оскільки після сплати аліментів та комунальних послуг він залишиться без коштів.

Вказане, на думку відповідача, не було враховано судом, що призвело до неправильного вирішення спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 СК) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно.

Положеннями ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК, розяснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині утримання не передбачений в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обовязку по утриманню дитини, однак враховується судом при визначенні розміру аліментів.

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, 10 січня 2013 року (а.с.2, 3).

В добровільному порядку відповідач достатньої та регулярної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Також, матеріалами справи доведено та не заперечується відповідачем, що останній є працездатною особою, має задовільний стан здоровя, інвалідом не являється, інших осіб на утриманні не має, жодних стягнень по виконавчих листах з нього не проводиться.

Відповідач постійно працює, має стабільний регулярний дохід, тому у відповідності до ст. 183 СК визначення розміру аліментів має проводитися у частці від його заробітку.

Позивач також є працездатною особою, має задовільний стан здоровя, інвалідом не являється, інших осіб на утриманні не має, має постійне місце роботи та щомісячний дохід, про що визнала остання в ході апеляційного розгляду справи.

А тому, враховуючи вищенаведені норми закону, виходячи з принципу рівних обовязків батьків щодо дітей, необхідності в придбанні продуктів харчування, одягу, лікуванні та розвитку дітей, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Проте, визначаючи розмір аліментів у 1/2 частині всіх видів заробітку відповідача, суд першої інстанції в повній мірі не врахував вимоги ч.1 ст. 182 СК та розяснення, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", а також не врахував положення ст.180 Сімейного кодексу України, згідно до якої обовязок по утриманню дитини лежить на обох із батьків, тобто матері і батька.

Тому, враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача в 1/3 частині всіх видів його заробітку, починаючи з 17 грудня 2015 року та до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_3 повноліття, як-то передбачено ч.2 ст.183 СК України, а не до повноліття обох дітей, як помилково вирішив суд першої інстанції.

У звязку з цим рішення суду відповідно до ст.309 ЦПК України у зазначеній частині підлягає зміні, а апеляційна скарга задоволенню частково.

Доводи відповідача про те, що аліменти не можуть бути стягнуті з 17.12.2015 року по 01.04.2016 року, так як у зазначений період він з позивачкою ще проживали разом однією сім'єю не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, яким у даній справі є 17.12.2015 року.

Тому підстави для скасування чи зміни рішення суду в частині визначення дати, з якої мають бути стягнуті аліменти, відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року змінити.

Зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з 1/2 частини до 1/3 частини.

У пункті 2 резолютивної частини рішення слова „до їх повноліття замінити словами „до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_3 повноліття .

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді