У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» на заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 4 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 27 січня 1986 року він працював водієм на Державному підприємстві «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» (далі - ДП «Дирекція КГЗКОР»), а 16 березня 2015 був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказував, що відповідач при його звільненні не виплатив йому вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, тобто всіх сум при звільненні. У зв'язку з цим на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

У зв'язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену вихідну допомогу у розмірі 2 034 грн 65 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 173 грн 25 коп., а також зобов'язати відповідача в подальшому нараховувати та сплачувати йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 4 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Дирекція КГЗКОР» на користь ОСОБА_3 2 034 грн 65 коп. невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, а також 13 696 грн 12 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДП «Дирекція КГЗКОР», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при його звільненні не було виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, що є обов'язком роботодавця, а, отже, підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день звернення до суду.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, вказавши також на те, що позивачу виплачено вихідну допомогу у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте не виплачено середнього місячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України. У зв'язку з цим з роботодавця також стягнуто середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 27 січня 1986 року ОСОБА_3 працював водієм на ДП «Дирекція КГЗКОР». 16 березня 2015 він був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (категорія 3) (а.с. 7).

Відповідно до п. 7 ст. 20, п. 1 ст. 22 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 3, надаються гарантовані державою компенсації та пільги, а саме у разі вивільнення працівників у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати.

При звільненні ДП «Дирекція КГЗКОР» виплатило позивачу вихідну допомогу у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати згідно зі ст. ст. 20, 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте не виплатило середній місячний заробіток згідно зі ст. 44 КЗпП України. У зв'язку з цим ОСОБА_3 звернувся до суду.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пп. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що мінімальна матеріальна компенсація, яка гарантована працівнику ст. 44 КЗпП України у разі його звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності, виплачується незалежно від виплаченої допомоги згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У цій частині колегія суддів погоджується з висновками судів, а доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними й не відповідають вимогам закону.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому поза увагою апеляційного суду залишилось те, що здійснення відповідних розрахунків середнього заробітку визначено вПорядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 року № 100 (далі - Порядок).

Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усівиплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 5 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), ау випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 розділу IV Порядку).

У порушення наведеного та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що з 1 березня 2015 року на ДП «Дирекція КГЗКОР» згідно із наказом від 30 грудня 2012 року № 14/62 «Про роботу комбінату в умовах обмеженого фінансування», а також спільних постанов адміністрації підприємства та профспілкового комітету встановлено неповний триденний робочий тиждень (а.с. 71-77).

Отже, апеляційному суду слід правильно визначити кількість робочих днів, які можуть бути враховані при визначенні середньоденного заробітку працівника.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не можевважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаєчастковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року в частині позовних вимогОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 4 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко