Справа № 755/6571/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретаря Локоткова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом у якому за зміненими позовними вимогами просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Вимоги мотивує тим, що 06.10.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А. було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Вказаним договором квартира була подарована її онуці ОСОБА_4 з мотивів вдячності за її піклування про неї та зі сподіванням, що вона і далі доглядатиме її.

Однак вже більше року онука про неї не піклується.

Вона дізналася, що укладений нею договір дарування не дає їй того на що вона сподівалася при його укладанні, а тому вона істотно помилилася у виборі назви правочину, який мала намір укласти з онукою.

Договір підписала під впливом помилки, оскільки вважала, що вчиняє договір довічного утримання, як і було домовлено з відповідачем.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала позов зі зміненими вимогами та викладені у заяві обставини.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала, пояснила, що договір дарування укладався нею з метою надання догляду позивачу та утримання останньої, однак на даний час вона ОСОБА_1 допомоги надавати не може через те, що має проблеми зі своїм чоловіком та доглядає двох малолітніх дітей.

У подальшому після оголошення судом перерви для витребування спірного правочину сторони в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, представник позивача та відповідач суду подали заяви з проханням розглянути справу без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно договору дарування квартири від 06 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстрованого у реєстрі за № 4380, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, що належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.01.2004 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням № 59-1056 від 28 січня 2004 року, зареєстрованого 11.03.2004 року в Київському міському БТІ за реєстровим № 6907.

Спір між сторонами виник з тих підстав, що на переконання позивача та з її пояснень оспорюваний договір укладений під впливом помилки, оскільки квартира була подарована її онуці ОСОБА_4 з мотивів вдячності за піклування про позивача та за домовленістю, що відповідач і надалі доглядатиме за позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року № 9, відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року по справі за № 6-93цс16 висловив правову позицію, відповідно якої виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України 21.10.2015 року у цивільній справі № 6-202цс15.

Ще Верховним Судом України висловлено правовий висновок у постанові в справі № 6-69цс14 від 18.06.2014 року, відповідно якого відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Застосовуючи наведені вище положення законодавства і правові позиції Верховного Суду України до спірних правовідносин суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими на підставі наступного.

З позовної заяви та пояснень відповідача убачається, що квартира позивачем була подарована відповідачу з метою отримання догляду та довічного утримання.

Враховуючи вік позивача, яка народилася 28.11.1937 року, суд вважає правдивими такі пояснення та такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

У даному випадку подарована квартира - це фактичне житло позивача, яке в дійсності не було передане за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, позивач проживала і продовжує проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, а відповідач вже більше року про неї не піклується за браком часу через догляд за своїми малолітніми дітьми.

З матеріалів справи не вбачаються об'єктивні підстави необхідності і бажання ОСОБА_1 подарувати квартиру. Враховуючи її вік, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним правочином дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, свідчить про бажання ОСОБА_1 укласти саме договір довічного утримання і переконання останньої в укладенні саме такого договору.

Наведене вище свідчить про те, що при укладенні спірного договору позивачем мала місце помилка - неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

З огляду на зазначене, в силу ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України та враховуючи, що відповідач позов визнає, оспорюваний договір дарування квартири слід визнати недійсним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 229, 717 ЦК України, правовими позиціями Верховного Суду України у постановах від 16.03.2016 року у справі за № 6-93цс16, від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15, від 18.06.2014 року у справі № 6-69цс14, ст. ст. 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 06 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Надією Анатоліївною, зареєстрований у реєстрі за № 4380.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя