ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6982/15-ц
Провадження № 2/362/314/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді-Орди О.О

при секретарі -Хоменко О.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м .Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності. На даний час крім нього в даному будинку зареєстрована ОСОБА_3, яка є відповідачем по справі, яка фактично в даному будинку не проживає що підтверджується актами обстеженнями житлових умов. Тривалий час місцезнаходження відповідача йому невідомо, у зв'язку з чим він вимушений сплачувати усі платежі за власні кошти оскільки зв'язатися з нею не має можливості. Добровільно вона не знімається з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою в звязку з чим на підставі ст. 405 ЦК України просив визнати її такою що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

ОСОБА_2 не погоджуючись з первісним позовом подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок АДРЕСА_1. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з аналогічним позовом позивач вже звертався в 2015 році, в якому посилався на ті самі акти обстеження від 15.08.2014 року, 15.09.2014 року, 15.10.2014 року,15.11.2014 року які додає до цього позову при цьому рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою що втратила право користування житловим будинком було відмовлено. Дане рішення Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 травня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відмовлено у відкритті касаційного провадження. Зазначає, що незважаючі на вищезазначені рішення позивач та її брат в її присутності продовжують вчиняти сварки і перешкоджати у користуванні спірним будинком. На протязі останніх років вона з сином вимушена орендувати житло, оскільки позбавлена можливості користуватися спірним майном та проживати за місцем реєстрації, в звязку з чим вимушена була звернутися з відповідними заявами в жовтні 2015 року в Великосолтанівську сільську раду Васильківського району та до начальника Васильківського МВ ГУМВС України в Київській області. Факт перешкоджання користуванням спірним будинком також підтверджується тим, що позивач менш ніж через шість місяців після набрання законної сили рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 року яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання її такою що втратила право користування спірним житловим будинком відмовленоподав аналогічний позов знову.

Ухвалою від 23.02.2016 року вищевказану зустрічну позовну заяву прийнято, а вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження із первісним позовом.

У судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом первісний позов підтримали, з підстав наведених у ньому, просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, додатково представник позивача зазначила, що факт реєстрації ОСОБА_3 яка фактично не мешкає в спірному будинку більше двох років перешкоджає йому користуватися будинком який належить йому на праві власності. Щодо посилань відповідача та її представника на рішення суду яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання її такою що втратила право користування житловим будинком відмовлено, то судом в задоволенні позову було відмовлено тільки з тієї підстави, що позивач посилався ні на ті норми законодавства Зустрічний позов не визнали повністю, у задоволенні його вимог просили відмовити, оскільки він є безпідставним та необгрунтованим. Крім того на думку представника позивача та обстановка яка існує в цьому будинку в якій просить відповідач її вселити не може бути нормальною для проживання малолітньої дитини.

Відповідач та представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні проти первісного позову заперечували. Просили суд у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, при цьому представник відповідача зазначив що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 року встановлено факт не проживання ОСОБА_3 в спірному будинку саме з поважних причин, щодо факту побиття ОСОБА_2 то цей факт підтверджується матеріалами справи, щодо не проживання ОСОБА_3 в спірному будинку з підстав визначених ст. 405 ЦК України то єдиним доказом цього є акт не проживання за 2015 рік, який фіксує тільки факт відсутності ОСОБА_3 під час обстеження спірного житлового будинку і жодним чином не свідчить про факт її відсутності понад один рік, інші докази спростовані при розгляді аналогічної справи на початку 2015 року. Зустрічний позов підтримали, представник відповідача просив суд зустрічні позовні вимоги задовольнити, на розсуд суду, оскільки порушується її право на користування спірним житловим будинком.

Заслухавши пояснення сторін дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, власником домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а.с. 10)

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 року яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено встановлено зокрема: "з огляду актів обстеження житлових умов, складених комісією в складі депутата ОСОБА_14 та сусідів ОСОБА_6 ОСОБА_7 від 15 серпня 2014 року; 15 вересня 2014 року; 15 жовтня 2014 року; 15 листопада 2014 року та 15 січня 2015 року ОСОБА_2 починаючи з 15 липня 2014 року в АДРЕСА_1, не проживає, особисті речі вивезла; до 14 січня 2015 року жодного разу не з'являлася, адреса місця вибуття невідома", "враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що ОСОБА_2, за положенням ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України, є членом сім'ї позивача, так-як вона будучи донькою ОСОБА_8 постійно проживала разом з ОСОБА_1 і вела з ними спільне господарство; не проживає в цьому будинку з липня 2014 року, тобто менше року встановленого ст. 405 ЦК України; за місцем реєстрації та проживання була відсутня з поважних на те причин, а саме через її побиття ОСОБА_1" Дане рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 травня 2015 року залишено без змін.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В підтвердження вимог щодо не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні позивачем надано акти від 15.08.2014р., 15.09.2014р., 15.11.2014р., 15.10.2014 р., (а.с. 6-9, 27), підписаний депутатом Березовською В.О та сусідами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про те, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Проте суд не бере їх до уваги оскільки Васильківським міськрайонним судом Київської області під час розгляду справи № 362/6055/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням вже надавалась їм оцінка та на підставі зокрема даних доказів судом вже приймалось рішення яким в задоволенні позову було відмовлено.

Щодо акту обстеження житлових умов від 16 серпня 2015 року який підписаний депутатом Бондар В.М та сусідами: ОСОБА_10 та ОСОБА_9, про те, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає більше року, особистих її річей не має та акту обстеження житлових умов від 25 січня 2016 року який підписаний сусідом ОСОБА_12 та ОСОБА_13, ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 за даною адресою не проживає, забрала всі свої речи та виїхала. Нове місце проживання їм не відомо, суд оцінюючи вказані акти, приймає до уваги те, що акти містять інформацію про триваючу подію і фіксують обставини, які мали місце за тривалий час до дня складання актів. Проте, суду не надано доказів того, що ОСОБА_9, Бондар В.М., ОСОБА_13, ОСОБА_6, які підписали вказані акти, є сусідами позивача та відповідача понад один рік; що вказані особи постійно відвідували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, були обізнаними про склад осіб, які проживали в цьому будинку протягом тривалого часу, що передували складанню актів; що були обізнані про наявність речей в будинку усіх її мешканців, зокрема, речей відповідача; що були обізнані про наявність чи відсутність домовленостей між мешканцями щодо постійного чи тимчасового проживання в будинку; про утримання житлового будинку. Також особи, які підписали такий акт, окрім ОСОБА_10 не були заявлені позивачами, як свідки і не були допитані в судовому засіданні. Крім того в акті від 25 січня 2016 року зазначено що обстеження проводилось комісією в складі ОСОБА_12 проте акт підписано ще двома особами а саме ОСОБА_13 та ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_10, сусід позивача за первісним позовом повідомив що знайомий з ОСОБА_1 з 1988 року, бачив як ОСОБА_3 загрузила частину речей в машину, іншу залишила у нього, яку згодом забрала. Виїхала десь зі спірного будинку перед весною 2015 року, з того часу він її не бачив, тому акти щодо її непроживання підписав.

Суд критично сприймає покази свідка ОСОБА_10 оскільки вони жодним чином не свідчать про неповажність причин непроживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_14 -знайома відповідача за первісним позовом повідомила, що до неї звертався ОСОБА_1 щоб вона як депутат підписала акт що ОСОБА_2 в його будинку не проживає, вона цей акт підписувала один раз, потім зателефонувала ОСОБА_2 яка повідомила що її бажають виписати, після чого вона відмовилась підписувати такі акти так як ОСОБА_2 разом з дитиною не має де жити. Бачила її два рази за день до судового засіданні та десь три місяці тому в селі вона шла по центральній вулиці, щодо того чи бачила вона її в будинку зазначила що не бачила оскільки рідко там бувала. Одного разу трапився випадок коли вночі прибігла ОСОБА_2 разом з дитиною та просила допомогти оскільки в її будинку відбувається бійка тому вона не знає де ночувати.

Суд критично сприймає покази свідка ОСОБА_14 оскільки вони жодним чином ані спростовують ані підтверджують факт непроживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 повідомила, що в спірному будинку мешкала з дитиною в окремій кімнаті де і знаходились її речі , з якого виїхала 27 липня 2014 року оскільки приїхавши з лікарні на ранок вона забажала умитися але не змогла оскільки була зрізана розетка, взяла тільки самі необхідні речі, в будинку залишились меблі, холодильник, стиральна машина зараз мешкає в Києві у подруги в окремій кімнаті за яку сплачую певну плату. Раз в місяць десь з зими 2015 року з'являлась але на калитці з'явився замок та будинок огорожено сіткою-рабіцею, що перешкоджає їй потрапити до спірного будинку, з цього приводу зверталась до дільничого але останнім нічого зроблено. В спірному будинку не проживає з липня 2014 року.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності користування і розпорядження майном.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже з матеріалів справи вбачається, що даний позов пред"явлений позивачем 08.10.2015 р., що суперечить вимогам ст.405 ЦК України, оскільки, і з моменту ухвалення і з моменту набрання законної сили рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 року по справі № 362/6055/14-ц яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 травня 2015 року залишено без змін встановлено що ОСОБА_2 за місцем реєстрації та проживання була відсутня з поважних на те причин, а саме через її побиття ОСОБА_1 отже до пред"явлення позову не пройшов один рік, а тому, підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, немає.

Таким чином, даний позов є передчасним, а тому, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, судом встановлено наступне.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 до Великосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області від 28.10.2015 року в зв'язку з погрозами з боку ОСОБА_1 щодо погрози вбивством просила вжити заходи щодо порушення її права на житло (а.с.55)

29.10.2015 року ОСОБА_2 зверталась до начальника Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області з заявою в якій просила в зв'язку з погрозами з боку ОСОБА_1 щодо погрози вбивством вжити заходи щодо порушення її права на житло та відібрання пояснень від ОСОБА_1 та ОСОБА_11 по суті викладених нею обставин. Крім того просила перевірити факт наявності притону за вказаною адресою, де збираються підозрілі особт які систематично вживають алкогольні напої і порушують права інших громадян-жителів сіла (а.с.56)

Cуд критично оцінює заяви які нею були подані до Великостанівської сільської ради та начальника Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області з приводу погроз з боку ОСОБА_1 які продовжуються і після ухвалення 04.02.2015 року Васильківським міськрайонним судом Київської області рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування оскільки з показів самої ОСОБА_2 вбачається що з січня 2015 року вона не могла потрапити до будинку оскільки з її слів там змінено замки та будинок огорожено парканом, що спростовує факти викладені в заявах до погроз на її адресу, інших доказів на підтвердження факту погроз з боку ОСОБА_1 суду не надано.

Також суд критично відноситься до показів ОСОБА_2 яка в судовому засіданні буда допитана як свідок щодо того, що ОСОБА_1 змінено замки та побудовано паркан який не дозволяє їй потрапити до будинку оскільки жодного доказу на підтвердження цього факту нею не надано, а покази її як свідка судом сприймаються критично ще й тому що вона є зацікавленою особою в вирішенні даного питання.

Щодо посилань ОСОБА_2 на те що доказом в перешкоджанні їй в користуванні спірним будинком є факт звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, то суд не бере до уваги цей факт оскільки в силу ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, якщо вважає що її права порушені, отже це не може свідчити про те що таким чином ОСОБА_1 якось перешкоджає ОСОБА_2 в користуванні спірним будинком.

Крім того суд бере до уваги пояснення та покази ОСОБА_2 як свідка про те, що вона самостійно залишила будинок в 2014 року що свідчить про те, що її з даного будинку ніхто не виселяв, та враховуючи той факт що суд відмовляє в задоволенні позову про визнання її такою що втратила право користування спірним житловим будинком, доказів які б підтверджували факт перешкоджання ОСОБА_2 повернутися до спірного будинку для продовження проживання суду не надано суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 16, 319, 383, 405 ЦК України, ст. 9, 156, ЖК України ст.ст. 10, 58, 60, 215 ЦПК України, суд,-

На підставі ч.1 ст. 218 ЦПК України суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням -відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя