АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/749/15-ц 22-ц/774/1677/К/16
Справа № 182/749/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1677/К/16 суддя Кобиляцька-Шаховал І.О.
Категорія - 39 (ІV) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_5, про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_5, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права спільної сумісної власності.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6,

позивач ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 10.03.1977 року він перебував в офіційному зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого вони вони мали єдиного сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. 30.01.1979 року його дружина ОСОБА_7 після смерті своєї матері отримала свідоцтво про право на спадщину № 1-161, посвідчене Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, згідно з яким їй на праві власності став належати будинок № 32 по вул.Будьонівська у м.Нікополі. У період з 1979 року по 2010 рік він своїми трудовими та грошовими витратами істотно збільшив вартість вказаного домоволодіння, тому вважає, що воно повинно бути визнане обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

30 січня 2011 року його дружина померла. Ні він, ні син не зверталися за оформленням спадщини, так як він є інвалідом другої групи та фактично прийняв спадщину, а син хворів на цукровий діабет, тому не міг звернутися із заявою про прийняття спадщини.

22 листопада 2014 року помер його син ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_4 є сестрою його померлої дружини та спадкоємицею другої черги.

Оскільки він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті своєї дружини, вважає, що право власності на належний його дружині будинок повинне перейти до нього, тому просив суд визнати домоволодіння № 32 по вулиці Будьонівська в м. Нікополі спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, яке складається з житлового будинку - А, підвалу - Впд, фундаменту під сарай - В, підвалу Дпд, сараю Д, вбиральні Г, споруджень № 1-4, І, загальною площею 59,0 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., як частину спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаного домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_7, померлої 30.01.2011 року.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропертовської області від 13 березня 2015 року до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_2, яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_5.

ОСОБА_2, яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_5, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права спільної сумісної власності, посилаючись на те, що вона з лютого 2001 року проживала разом з ОСОБА_8 за адресою: м.Нікополь, вул.Будьонівська, 32.

За час спільного проживання вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов'язки подружжя, тобто проживали однією сім'єю як чоловік та жінка. Вона здійснювала організацію похорону ОСОБА_8 та як дружина отримала свідоцтво про смерть. За час спільного проживання вони на спільно зароблені кошти придбали автомобіль ВАЗ 21099, яким володіли та керували за довіреністю, а також причеп БАЗ 8142, д.н. НОМЕР_1, який було зареєстровано на ОСОБА_8 Крім того, вона має малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, народжену за час спільного проживання з ОСОБА_8, який є батьком дитини. У покійного є батько ОСОБА_3, який має право на прийняття спадщини як спадкоємець першої черги. Вона на спадщину не претендує, однак вважає, що їх син має прийняти спадщину після померлого батька, тому просила суд встановити факт шлюбних відносин між нею та ОСОБА_8 з лютого 2001 року по 30.11.2014 року (дата його смерті) та визнати причеп БАЗ 8142, д.н.НОМЕР_1, належний ОСОБА_8 на праві приватної власності, спільною власністю подружжя.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, визнано за ним право власності на 1/2 частину будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_8, померлого 22.11.2014 року. В іншій частині позову відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково та встановлено факт шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 з лютого 2001 року по грудень 2013 року. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду та відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд порушив принцип рівності та змагальності сторін, так як не допитавши усіх заявлених свідків неповно зясував всі обставини справи та неправомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 Також вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки на момент звернення до суду з позовом був відсутній спір про право на спадщину після смерті його сина так як з моменту смерті спадкодавця пройшло лише два місяці та під час розгляду позовної заяви ОСОБА_3 позовні вимоги не змінював.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння у порядку спадкування, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання домоволодіння № 32 по вулиці Будьонівська в м. Нікополі спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права спільної сумісної власності, оскільки, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_3, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно довідки начальника КП „МБТІ ОСОБА_9 № 2413 від 15.12.2014 року, право власності на житловий будинок по вул.Будьонівській, 32 в м.Нікополі станом на 31.12.2012 року зареєстроване за ОСОБА_10 в цілому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.01.1979 року, р.№ 1-161, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою.

Відповідно свідоцтва про смерть серії І-КИ № 385660 від 31.01.2011 року, ОСОБА_7 померла 30.01.2011 року.

Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказаний будинок.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 були її чоловік ОСОБА_3 позивач по справі та син ОСОБА_8

Однак, згідно відповіді завідувача Другої Нікопольської нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11, вих. № 370/01-09 від 26.02.2015 року, спадкова справа після смерті 30.01.2011 року ОСОБА_7, яка до дня смерті мешкала в місті Нікополь, вулиця Будьонівська, будинок 32, в Другій Нікопольській нотаріальній конторі не відкривалась.

На момент смерті спадкодавиці ОСОБА_7 в спірному будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі, на який відкрилась спадщина, був зареєстрований та фактично проживав син померлої ОСОБА_8

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що спадщину після смерті ОСОБА_7 фактично прийняв її син ОСОБА_8 шляхом проживання та реєстрації в спірному будинку.

22.11.2014 року ОСОБА_8 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-КИ № 595150 від 05.12.2014 року. Після його смерті відкрилась спадщина на спірний будинок № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 є його батько ОСОБА_3 позивач по справі та син ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 відповідачка по справі, які звернулись з письмовими заявами про прийняття спадку після смерті ОСОБА_8 до нотаріальної контори. У видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено та розяснено порядок звернення до суду.

Посилаючись на ч. 1 ст. 1262 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину будинку 32 по вулиці Будьонівській в м. Нікополі в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_8, померлого 22 листопада 2014 року.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання домоволодіння по вулиці Будьонівська, 32 у м. Нікополі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, як частину спільної сумісної власності подружжя, визнання за ним права власності на 1/4 частину домоволодіння по вулиці Будьонівська, 32 у м. Нікополі Дніпропетровської області у порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_7, померлої 30.01.2011 року.

Питання щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння в порядку спадкування після смерті сина ним не ставилося.

Тобто, суд першої інстанції, у порушення приписів ч. 1 ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог та задовольнив вимоги, які ОСОБА_3 взагалі не заявлялися, що, згідно п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_8, померлого 22.11.2014 року та ухвалення нового рішення по суті заявлених ним позовних вимог.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Порядок та умови прийняття спадщини визначено нормами ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до гл.7 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянинові за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно ж ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як розяснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_3 не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_7, померлої 30 січня 2011 року,та не ставив питання про видачу йому свідоцтва про право власності на спадкове майно, що є предметом спору, а тому звернення до суду з даним позовом є передчасним.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/4 частину будинку 32 по вулиці Будьонівській в м. Нікополі в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7, померлої 30 січня 2011 року, задоволенню не підлягають.

При цьому, колегією суддів розяснюється позивачеві право на звернення до суду із аналогічними позовними вимогами, у разі отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів змінює розподіл судових витрат по справі та відносить їх на рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, а відповідач діє в інтересах малолітньої дитини, що згідно п. 9, 7 ч. 1 ст. Закону України «Про судовий збір» є підставою для звільнення від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314-316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_8, померлого 22.11.2014 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_5, про визнання права власності на 1/4 частину будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7, померлої 30.01.2011 року, відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: