Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.;

секретар судового засідання Мельник С.Ю.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду від 6 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ „ПриватБанк і ОСОБА_1, остання отримала кредит у розмірі 16 207, 34 доларів США на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення 15 квітня 2018 року. Предметом іпотечного договору є житловий будинок загальною площею 48 кв. м, який знаходиться в с. Острів на вул. Польовій, 9, Дубенського району Рівненської області, який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 4 травня 2001 року, та земельна ділянка загальною площею 0, 19 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Крім того, виконання умов договору про іпотечний кредит було забезпечено договором поруки від 15 квітня 2008 року, укладеного між банком, з однієї сторони, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2, з другої сторони, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобовязався відповідати перед банком солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за договором про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року та додатковими угодами до нього.

У порушення вимог закону та умов договору боржник узяті на себе зобовязання не виконав, що призвело до утворення заборгованості станом на 3 січня 2012 року у розмірі 18 763, 46 долари США, що еквівалентно 149 916 грн., яку боржник добровільно не сплатив.

Ураховуючи наведене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 6 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ „ПриватБанк посилалося на те, що відповідно до ст. 33 Закону України „Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтями 37-39 Закону України „Про іпотеку також передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливо шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, продажу предмета іпотеки іпотекодержателем шляхом укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем або реалізації через прилюдні торги.

До даних правовідносин підлягають застосуванню положення спеціального закону, а саме Закону України „Про іпотеку.

Спеціальні норми Закону України „Про іпотеку, якими не передбачено надання іншого постійного жилого приміщення при виселенні громадян з предмету іпотеки, у даному випадку будуть пріоритетними перед нормами Житлового Кодексу.

Стаття 109 ЖК України регулює правовідносини щодо виселення мешканців, але не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 40 Закону України „Про іпотеку звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору усі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Враховуючи зазначене, невиконання відповідачами добровільно вимоги про звільнення предмета іпотеки на письмову вимогу банку є підставою для їх виселення з предмета іпотеки без надання їм іншого постійного житлового приміщення.

Чинним законодавством не встановлено обовязку банку щодо надання іншого жилого приміщення при виселенні мешканців із житлового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Однак надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету місцевої ради (п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК України).

Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51) та затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52).

Судом першої інстанції не зясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів та не перевірено чи є вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковому скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачу у задоволенні його позову, місцевий суд виходив з того, що позичальник неналежним чином виконував свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого допустив кредитну заборгованість. Позивач вправі вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки, проте такі вимоги не підлягають задоволенню внаслідок дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки передане в іпотеку житлове приміщення придбано не за кошти кредиту, відповідачі у ньому проживають, а тому виселенню без надання іншого житлового приміщення не підлягають.

Проте погодитися повністю з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом установлено, що 15 квітня 2008 року між ПАТ КБ „ПриватБанк і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROD0G1, згідно з яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 3 130 грн. на умовах, визначених договором, на термін до 15 квітня 2018 року (а. с. 12-14 т. 1).

Того ж дня ПАТ КБ „ПриватБанк і ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит № ROD0G1, за яким відповідачка позичила у банку кредитні кошти у розмірі 75 000 грн. під 15 % річних строком до 15 квітня 2018 року для поліпшення якості житлового будинку, розташованого у с. Острів на вул. Польовій, 9, Дубенського району Рівненської області (а. с. 26-29 т. 1).

З метою забезпечення виконання договору про іпотечний кредит № ROD0G1 15 квітня 2008 року ПАТ КБ „ПриватБанк і ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № ROD0G1, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належний їй на підставі свідоцтва про право власності від 4 травня 2001 року, виданого на підставі рішення виконкому Княгиненської сільської ради від 10 квітня 2001 року, житловий будинок загальною площею 48 кв. м, що знаходиться в с. Острів на вул. Польовій, 9, Дубенського району Рівненської області, а також земельну ділянку загальною площею 0, 19 га, на якій розташований цей житловий будинок, що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Заставна та оціночна вартість предмета іпотеки була визначена у розмірі 101 000 грн. (а. с. 26-29, 19-21 т. 1).

12 серпня 2008 року ПАТ КБ „ПриватБанк і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору № ROD0G1, якою встановили, що залишок заборгованості позичальника за цим договором складає 3 077, 95 грн., що еквівалентно 664, 78 доларам США (а. с. 15-18 т. 1).

Крім того, 12 серпня 2008 року між банком і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року про надання банком позичальникові кредитних коштів на споживчі цілі шляхом перерахування на розрахунковий рахунок на строк з 12 серпня 2008 року по 15 квітня 2018 року у вигляді строкового кредиту у розмірі 16 207, 34 доларів США (а. с. 22-25 т. 1).

Таким чином, валюта кредитних зобовязань позичальника ОСОБА_1 перед банком за взаємною згодою сторін була переведена з гривні у долар США.

Помимо викладеного вище, виконання умов договору про іпотечний кредит № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року було забезпечено договором поруки від 15 квітня 2008 року, який був укладений між банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 поручився перед банком разом із позичальником нести солідарну відповідальність у повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за договором про іпотечний кредит № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року та додатковими угодами до нього (а. с. 30-31 т. 1).

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Установлено, що станом на 3 січня 2012 року позичальник ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року допустила заборгованість у розмірі 149 916, 28 грн., що еквівалентно 18 763, 46 доларам США, з яких: 14 126, 58 доларів США заборгованість за кредитом; 2 349, 59 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 477, 62 доларів США заборгованість з комісії за користування кредитом; 886, 37 доларів США - пеня; 923, 3 (31, 29 та 892, 01) долари США штрафні санкції (а. с. 6-7 т. 1).

Згідно із законодавством цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене вище та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15).

Тому з боржника на користь банку згідно з вибором представника кредитора підлягає стягненню лише 886, 37 доларів США пені і не підлягає стягненню сума у розмірі 923, 3 (31, 29 та 892, 01) долари США у вигляді штрафних санкцій.

Крім того, згідно зі ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, що встановлені законом (ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в його постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 190цс15.

З матеріалів даної справи вбачається, що у позивача є ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями.

Таким чином, у справі наявні підстави для визначення заборгованості за кредитом та процентами за користування цим кредитом в іноземній валюті, а саме - в доларах США.

Разом з тим, чинним законодавством встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Дія Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Таким чином, пеня та інші штрафні санкції можуть обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України гривні.

Тому кредитна заборгованість позичальника за договором про іпотечний кредит № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року станом на 3 січня 2012 року буде складати 17 977, 09 доларів США (з яких: 14 126, 58 доларів США заборгованість за кредитом; 2 349, 59 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом та 477, 62 доларів США заборгованість з комісії за користування кредитом) та 7 081, 92 грн. (886, 37 доларів США х 7,9898 грн. = 7 081, 92 грн.) штрафних санкцій.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст.ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 як позичальник порушила взяті на себе зобовязання за договором про іпотечний кредит, а тому позивач вправі вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України „Про іпотеку передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Банком заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

З повідомлення № 30.1.0.0/2-9G9 вбачається, що 24 жовтня 2011 року позивач надіслав позичальнику попередження про застосування ним права на дострокове повернення всього кредиту, звернення стягнення на предмет іпотеки та письмову вимогу про добровільне звільнення іпотечного майна у разі неналежного виконання порушеного зобовязання за кредитним договором № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року у визначений строк (а. с. 8-10 т. 1 ).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови № 5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин розяснив судам, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Оскільки позичальник вимоги кредитора від 24 жовтня 2011 року не виконав, банк у березні 2012 року звернувся в суд із даним позовом до відповідачів.

Проте 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Колегія суддів констатує, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами спору.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка ОСОБА_1 одержала споживчий кредит у кредитній установі ПАТ КБ „ПриватБанк у гривні, яка у подальшому сторонами була переведена в іноземну валюту, про що було зазначено вище. З метою забезпечення виконання укладеного кредитного договору позичальник передала банку в іпотеку належні їй житловий будинок загальною площею 48 кв. м, що знаходиться в с. Острів на вул. Польовій, 9, Дубенського району Рівненської області, а також земельну ділянку загальною площею 0, 19 га, на якій він розташований. Таким чином, площа переданого в іпотеку житлового будинку не перевищує встановленої Законом України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті загальної площі предмета іпотеки в 140 кв. м.

У судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що спірний житловий будинок використовується ОСОБА_1 та іншими відповідачами для постійного проживання, іншого житла вони не мають, про що свідчать дані про їх реєстрацію, а також відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в т. ч. наданих у судовому засіданні апеляційного суду.

Позивачем наведених вище обставин не спростовано.

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій це тимчасове обмеження і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

За наведених обставин у місцевого суду не було підстав відмовляти банку у задоволенні його позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частинами першою і другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту (що має місце у даному випадку), який забезпечений іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень із фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Зазначена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1892цс15), від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1033цс15) тощо.

З огляду на те, що у даній справі житловий будинок, який належить відповідачці ОСОБА_1 й який є предметом договору іпотеки, було придбано не за рахунок отриманого позичальником кредиту (що підтверджується свідоцтвом ОСОБА_1 про право власності на спірний житловий будинок від 4 травня 2001 року, яке було видано на підставі рішення виконкому Княгиненської сільської ради № 5/4 від 10 квітня 2001 року), а іншого житла у відповідачів немає, місцевий суд, на переконання колегії суддів, дійшов цілком правильного висновку про неможливість виселення відповідачів із вказаного житлового будинку без надання їм іншого жилого приміщення.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку встановленої законом процедури його реалізації та оцінки.

При цьому, враховуючи те, що на час ухвалення рішення діє Закон України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та беручи до уваги тимчасовий характер встановлених цим законом заборон, колегія суддів вважає, що в порядку ст. 217 ЦПК України виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки має бути відстрочене до закінчення дії зазначеного закону.

Вимоги позивача про виселення відповідачів задоволенню не підлягають з підстав, про які було зазначено вище.

Керуючись ст.ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 9, 109 ЖК України ст.ст. 512-518, 526, 1046, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 6 липня 2015 року у частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення 17 977 (сімнадцяти тисяч девятисот сімдесяти семи) доларів і 09 центів США та 7 081 (семи тисяч вісімдесяти однієї) грн. 92 коп. кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 48 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0, 19 га, які розташовані на вул. Польовій, 9, у с. Острів Дубенського району Рівненської області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі іпотечного договору № ROD0G1 від 15 квітня 2008 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" з укладанням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням позивачем витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, за ціною його продажу, встановленою за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

В решті рішення Дубенського міськрайонного суду від 6 липня 2015 року (у частині виселення відповідачів) залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: