АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

судді Винту Ю.М., Одинака О.О.

секретаря Герман Я.І.

з участю представника позивача публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору недійсним в частині за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» у вересні 2015 року звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Вказувало, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2 укладено договір уступки вимоги 23 грудня

22ц-686/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Руснак А.І.

Категорія 19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

2013 року, яким товариство з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» уступило ОСОБА_2Г право вимоги за договором поставки між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13.

Зазначало, що між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» укладено договір кредиту 19 серпня 2013 року №7113К2.

В забезпечення виконання зобов»язання публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» укладено договір застави 19 серпня 2013 року №7113Z4.

Предметом договору застави є майнові права на виручку за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13.

Посилаючись на порушення прав публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та вимог ст.50 Закону України «Про заставу», позивач просив визнати договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2Г уступки вимоги від 23 грудня 2013 року недійсним.

ОСОБА_2 у листопаді 2015 року звернувся до суду з зустрічним позовном до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору недійсним частково.

Зазначав, що товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2 вчинено договір уступки вимоги 23 грудня 2013 року.

Відповідно до п.1 цієї угоди первісний кредитор товариство з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» поступається, а новий кредитор ОСОБА_2 приймає право вимоги до приватного підприємства «Леськівський консервний завод» з виконання договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 ркоу № 29-3/04/13.

Посилався на вчинення публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» договору застави 19 серпня 2013 року №7113Z4.

На підставі пунктів 1.2 та 1.2.2 договору предметом застави є майнові права на виручку за договором між заставодавцем товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13.

Згідно із п.1.3 заставодавець товариство з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» з моменту невиконання зобов»язань по кредитному договору та в інших випадках порушень зобов»язань по кредитному договору та цьому договору уступає заставодержателю публічному акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» право вимоги за контрактом, зазначеним в п.1.2 цього договору.

Вважав порушеними правила п.13.4 договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 ркоу № 29-3/04/13 щодо відступлення права вимоги або переведення боргу за умови письмового погодження з іншою стороною.

Просив визнати договір між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави від 19 серпня 2013 року № 7113Z4 недійсним в частині пунктів 1.2 та 1.2.2.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року позов публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задоволено.

Постановлено визнати договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2 уступки вимоги від 23 грудня 2013 року недійсним.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору недійсним частково відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2Г.в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити новее рішення, яким у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору недійсним відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору недійсним частково задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався положеннями ст.50 Закону України «Про заставу» та дійшов висновку про порушення прав публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» укладенням договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2Г уступки вимоги від 23 грудня 2013 року.

Ухвалюючи судове рішення в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання договору недійсним частково, суд першої інстанції вважав, що підстав для визнання договору між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави від 19 серпня 2013 року № 7113Z4 недійсним в частині пунктів 1.2 та 1.2.2 немає.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна повністю.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає повністю.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З матеріалів спрви вбачається, що публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» прушення прав та законним інтересів пов»язувалося із порушенням вимог ст.50 Закну України «Про заставу» та умов договору між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави від 19 серпня 2013 року №7113Z4 щодо здійснення заставодавцем товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» відступлення права вимоги.

Разом з тим публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» не зазначалося у чому полягає прушення його прав та законним інтересів.

Встановлено, що між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» укладено договір кредиту 19 серпня 2013 року №7113К2.

На забезпечення виконання зобов»язання публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» укладено договір застави 19 серпня 2013 року №7113Z4.

За змістом п.1.2.1 договору предметом застави є майнові права на виручку за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13.

До цього договору сторонами було внесено зміни додатковими угодами.

Останньою додатковою угодою від 30 травня 2014 року №7113Z4-5 до договору між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави від 19 серпня 2013 року №7113Z4 пунктом 1.4 встановлено, що заставодавець з моменту невиконання зобов»язання по кредитному договору та в інших випадках порушення заставодавцем зобов»язань по кредитному договору та цьому договору уступає заставодержателю право вимоги за контрактом, зазначеним в п.1.2 цього договору.

Також п.2.3.11 договору встановлено обовязок заставодавця не здійснювати уступки заставленого права, крім заставодержателю.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином за результатами розгляду спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право позивача, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення.

До матеріалів справи приєднано договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2 уступки вимоги від 23 грудня 2013 року (а.с.7-8).

Відповідно до п.1 цієї угоди первісний кредитор товариство з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» поступається, а новий кредитор ОСОБА_2 приймає право вимоги до приватного підприємства «Леськівський консервний завод» з виконання договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 ркоу № 29-3/04/13.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Заміна кредитора у зобов»язанні це така правова конструкція, що передбачає перехід від первісного кредитора до нового прав та обов»язків у зобов»язанні.

За змістом п.1 ч.1 ст.512 ЦК України відступлення права вимоги ототожнюється з заміною кредитора, що здійснюється у зв»язку з переданням ним своїх прав іншій особі на підставі правочину, що спрямований на здійснення такої заміни.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна кредитора у зобов»язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є частковим правонаступництвом (сингулярним правонаступництвом), оскільки не передбачає переходу всієї сукупності прав та обов»язків до правонаступника (універсальне правонаступництво).

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення призвело до порушення права публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав або порушення охоронюваних законом інтересів, зменшення або обмеження прав та інтересів щодо предмета застави майнового права на виручку за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13.

Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися у тому числі заставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про заставу", ч. 1 ст. 572 ЦК України).

Отже, договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого, кредитор, у разі порушення боржником основного зобов'язання, має переважне право задовольнити свої вимоги.

Статтею 27 Закону України "Про заставу" передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Таким чином заміна кредитора у зобов»язанні за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13 не впливає на виконання публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» своїх прав та обов'язків за договором між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави від 19 серпня 2013 року №7113Z4, не погіршує становище публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та не зачіпає його інтересів.

У такому разі висновки суду першої інстанції про порушення прав та майнових інтересів публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13 не відповідають обставинам справи.

З огляду на наведене суд першої інстанції вважав визнати договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13 на порушення норм матеріального права.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору недійсним підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_2, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави від 19 серпня 2013 року № 7113Z4 недійсним в частині пунктів 1.2 та 1.2.2.

ОСОБА_2, звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання договору недійсним частково, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися вимоги, зазначав порушення вимог п.13.4 договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 ркоу № 29-3/04/13 щодо відступлення права вимоги або переведення боргу за умови письмового погодження з іншою стороною.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Так ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні, якщо обовязковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч.1 ст.516 ЦК України.

Правила п.13.4 договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 ркоу № 29-3/04/13 передбачають відступлення права вимоги або переведення боргу за умови письмового погодження з іншою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» укладено договір кредиту 19 серпня 2013 року №7113К2.

На забезпечення виконання зобов»язання публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» вчинено договір застави 19 серпня 2013 року №7113Z4.

За змістом пунктів 1.2 та 1.2.2 договору предметом застави є майнові права на виручку за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та приватним підприємством «Леськівський консервний завод» постачання від 29 квітня 2013 року № 29-3/04/13.

Отже, договір між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави 19 серпня 2013 року №7113Z4 в частині пунктів 1.2 та 1.2.2 не містить умови щодо відступлення заставодавцем товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» прав за цим договором.

За таких обставин укладення договору між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави 19 серпня 2013 року №7113Z4 в частині пунктів 1.2 та 1.2.2 не потребує письмового погодження з приватним підприємством «Леськівський консервний завод».

З огляду на наведене підстав для визнання договору між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» застави 19 серпня 2013 року №7113Z4 в частині пунктів 1.2 та 1.2.2 недійсними немає.

Ураховуючи викладене судове рішення в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_4 про визнання договору недійсним в частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, визнання договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та ОСОБА_2 уступки вимоги від 23 грудня 2013 року недійсним скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовити.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді