УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно умов кредитного договору № MKТWGА00000025 від 21 серпня 2007 року ОСОБА_6 було надано кредит у розмірі 10 013,36 доларів США з кінцевим терміном повернення до 18 серпня 2017 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 21 серпня 2007 року укладено договір іпотеки № MKТWGА00000025, за умовами якого банку було передано в іпотеку належне відповідачам нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що у зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням суду від 18 серпня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу зазначеного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк».

Позивач також зазначав, що ПАТ КБ «Приватбанк» надсилало відповідачам повідомлення про порушення основного зобов'язання з вимогою добровільно звільнити житловий будинок, яке залишилось без задоволення.

На підставі наведеного просив суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Виконання рішення в частині виселення відстрочено до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відстрочки виконання рішення суду щодо виселення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» скасовано.

В іншій частині рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року та залишити в силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для виселення відповідача з житлового будинку, який є предметом іпотеки.

Ухвалюючи рішення щодо відстрочки виконання рішення суду про виселення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд виходив з того, що відповідач отримала споживчий кредит в іноземній валюті, іншого нерухомого житлового майна немає та загальна площа її житлового будинку не перевищує 250 м. кв., а тому на дані правовідносини поширюється дія п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Скасовуючи рішення районного суду в частині відстрочки його виконання, апеляційний суд виходив з того, що за своїми змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», передбачає неможливість стягнення (відчуження без згоди власника) майна яке підпадає під його дію, а не заборону виселення, яке можливе при, або після звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами встановлено, що згідно кредитного договору № MKТWGА00000025 від 21 серпня 2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») надав ОСОБА_6 кредит у виді кредитної лінії в розмірі 10 013,36 доларів США терміном до 18 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 21 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № MKТWGА00000025, за умовами якого передано в іпотеку банку належне відповідачам нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 63,80 кв. м, житловою площею 36,40 кв. м, що розташований в АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду від 18 серпня 2009 року позов ЗАТ КБ «Приват Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 63,80 кв. м, житловою площею 36,40 кв. м, що розташований в АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені іпотекодавців договору купівлі-продажу даного будинку з іншою особою покупцем.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється.

Разом з тим, залишаючи без змін рішення районного суду в частині виселення відповідачів суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наступне.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд, у порушення ст. ст. 213-214 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув та дійшов до передчасного висновку про наявність передбачених законом підстав для залишення без змін рішення районного суду в частині виселення відповідачів із житлового будинку, який є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного житла, оскільки з договору про іпотеку № MKТWGА00000025 вбачається, що вказаний будинок не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів.

Допущені апеляційним судом неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, тому рішення суду апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук