Провадження № 2/537/193/2016
Справа № 537/5115/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.06.2016 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді - Хіневича В. І.,

при секретарі - Гавриш А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Креміньзовніштранссервіс», за участю третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренка Геннадія Івановича про визнання недійсною угоди про розірвання договору позички, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовною заявою, відповідно до якої, просив суд, визнати недійсною угоду про розірвання договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року, укладену між ОСОБА_2 та приватним підприємством «Креміньзовніштранссервіс» 30.10.2015 року, посвідчену Григоренком Г. І., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу.

В обґрунтування зазначених вимог вказав, що згідно договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренко Г. І., ОСОБА_2 надає в оплатне тимчасове користування ПП «Креміньзовніштранссервіс» транспортний засіб «РУТА», модель 20 СПГ, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_5, автобус пасажирський, д.н. НОМЕР_1, зареєстрований Кременчуцьким ВРЕВ у Полтавській області 04.03.2011 року, що належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6, виданого Кременчуцьким ВРЕР у Полтавській області 04.03.2011 року. Відповідно до вищевказаного договору, автомобіль належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, згода чоловіка Позикодавця, ОСОБА_1 на передачу ТЗ по договору позики, отримана та знаходиться в справах нотаріуса. Згідно договору про спільне використання транспортних засобів про перевезення пасажирів маршрутом вул. Петровського - вул. Коцюбинського №16 та № 16-А від 01.08.2011 року, укладеного між ПП «Креміньзовніштранссервіс» та ФО-П ОСОБА_1, останній використовує в роботі спірний автомобіль «РУТА 20 СПГ», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, а саме здійснює пасажирські перевезення по маршрутам «вул. Петровського - вул. Коцюбинська» в м. Кременчуці. Він є водієм пасажирського автобусу «РУТА 20 СПГ» та здійснює на ньому перевезення пасажирів по маршруту. Відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року по справі 524/8752/14-ц про поділ спільного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль «РУТА 20 СПГ», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 56014 грн. При цьому в рішенні суду зазначено, що визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль «РУТА 20 СПГ», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 не порушує права ОСОБА_1 на здійснення маршрутних перевезень, оскільки вказаний автомобіль було передано ОСОБА_2, як власником, на підставі договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року. При цьому маршрутні перевезення ОСОБА_1 здійснюються на підставі договору про спільне використання транспортного засобу, укладеного 01.08.2011 року між останнім та ПП «Креміньзовніштранссервіс». Але 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ПП «Креміньзовніштранссервіс» було укладено угоду про розірвання договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року. Згідно даної угоди термін позички припиняє свою дію з 30.10.2015 року, тобто з часу укладення угоди та посвідчення її нотаріусом. Користувач зобов'язаний передати Позичкодавцю автомобіль та вказаний транспортний засіб є переданим з моменту підписання та посвідчення угоди, у справному стані. Вважає, дану угоду про розірвання договору позички транспортного засобу від 09.03.2001 року незаконною, адже на момент її укладення між ним та ПП «Креміньзовніштранссервіс» діяв договір оренди транспортного засобу та саме він був законним володільцем даного транспортного засобу, а тому вважає, що його незаконно не попередили про розірвання договору позички, адже це зачіпає його інтереси. А тому вважає, що угода про розірвання договору позички транспортного засобу укладено з порушенням вимог закону, а тому така угода має бути визнана недійсною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позов підтримали в мотивів у ньому вказаних, просили позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник проти задоволення позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити, ОСОБА_2 надала письмові заперечення, відповідно до яких, повідомила наступне, що з 08.11.2008 року вона перебувала в шлюбно-сімейних відносинах з ОСОБА_1. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23.12.2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання нами було придбано спільне майно, а саме: автомобіль РУТА 20 СПГ. 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2. 09.03.2011 року, між нею та ПП «Креміньзовніштранссервіс» було укладено договір позички транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренком Г. І., за умовами договору нею було передано Користувачу у тимчасове користування транспортний засіб «РУТА». Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06.102015 року за нею, ОСОБА_2 визнано право власності на вищевказаний автомобіль. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2015 року у вищевказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року залишено без змін. 30.10.2015 року між нею, як власником автомобіля «РУТА» було укладено за згодою сторін Угоду з ПП «Креміньзовніштранссервіс» про розірвання договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року. Слід зазначити, що нею, було повідомлено заздалегідь про розірвання договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року ПП «Креміньзовніштранссервіс». Таким чином, вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання недійсною угоди про розірвання договору позички є безпідставними, такими, що суперечать чинному законодавству України, та порушує її права, як власника майна. Також, зауважила, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідач ПП «Креміньзовніштранссервіс» в судове засідання свого представника не направило, про день та час розгляду справи було належним чином повідомлене, про причини неявки суд не повідомило.

Третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренко Г. І. в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання, відповідно до якого, просив розгляд справи проводити без його участі, та письмові пояснення, відповідно до яких, повідомив наступне, що договір позички був розірваний за згодою сторін згідно статті 651 ч. 1 ЦК України. Договір позички транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Креміньзовніштранссервіс», посвідчена ним 09.03.2011 року. Так як сторони дійшли згоди, що подальша співпраця між ними не можлива і припинили дію даного договору, уклавши про це угоду від 30.10.2015 року за р. № 902. Вимоги ОСОБА_1, визнати недійсною угоду про розірвання договору позики, порушує права ОСОБА_2 як власника майна, якому надано чинним законодавством України право володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном. Законодавством підкреслено, будь-які дії з майном здійснюються за згодою чоловіка або дружини, але на час розірвання договору позички ОСОБА_1 вже не був чоловіком ОСОБА_2, крім того згідно рішення суду транспортний засіб став особистою власністю позичкодавця, ОСОБА_2, яка є одноосібним власником транспортного засобу - автобусу Рута 20 СПГ, державний номер НОМЕР_1, і тому вона має повне право на укладення угоди про розірвання договору позики без будь-чиєї згоди, і нотаріус не має права відмовити у посвідченні вказаної угоди. Крім того, ОСОБА_1 було надано документ під назвою договір оренди транспортного засобу від 01.08.2011 року, який не є дійсним, так як згідно вимог діючого законодавства, останній повинен бути нотаріально посвідченим, що не зроблено даним договором. І тому він є нікчемним.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з'ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши думку сторін по справі, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 09.03.2011 року між ОСОБА_2 (Позичкодавець) та ПП «Креміньзовніштранссервіс» (Користувач) укладено договір позички транспортного засобу реєстраційний № 536(далі Договір позички), що підтверджується світлокопією даного договору.

Відповідно до п. 1 Договору позички Позичкодавець передає, а Користувач бере у тимчасове користування транспортний засіб «Рута» модель 20 СПГ, 2007 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_5, автобус пасажирський, д.н. НОМЕР_1, зареєстрований Кременчуцьким ВРЕВ у Полтавській області 04.03.2011 року, що належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6, виданого Кременчуцьким ВРЕР у Полтавській області 04.03.2011 року.

Відповідно до п. 2 Договору позички автомобіль надається Користувачу для перевезення пасажирів.

Пунктом 9 Договору позички передбачено, що Позичкодавець має право здійснювати перевірку порядку використання Користувачем автомобіля та його стану та попереджає, що автомобіль належить їй на праві спільної сумісної власності (відмітка про шлюб в паспорті НОМЕР_7 від 08.11.2008 року). Згода чоловіка Позичкодавця, ОСОБА_1, на передачу ТЗ по договору позички, отримана та знаходиться в справах нотаріуса.

Відповідно до п. 14 Договору позички цей договір підлягає розірванню на підставі ст. 834 ЦК України.

01.08.2011 року між ПП «Креміньзовніштранссервіс» та фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 укладено договір щодо сумісного використання транспортного засобу для перевезення пасажирів за маршрутом «вул. Петровського - вул. Коцюбинського № 16 і № 16А» предмет договору оренди транспортний засіб автобус, д.р.н. НОМЕР_8, для проведення пасажирських перевезень, що підтверджується світлокопією вище вказаного договору.

Суд не бере до уваги вище вказаний договір, оскільки транспортний засіб щодо якого укладено вище казаний договір, не є предметом розгляду даної справи, так як номерні знаки автомобілів не співвпадають.

01.08.2011 року між ПП «Креміньзовніштранссервіс» (Орендодавець) та фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди транспортного засобу для перевезення пасажирів за маршрутом «вул. Петровського - вул. Коцюбинського № 16 і № 16А» предмет договору оренди транспортний засіб автобус, д.р.н. НОМЕР_1, номер кузову - НОМЕР_9, 2007 року випуску, цільове призначення предметам оренди: пасажирські перевезення, що підтверджується світлокопією вище вказаного договору.

23.12.2013 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 08.11.2008 року у Центральному відділі РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис № 1003, розірвано. Рішення набрало законної сили 09.01.2014 року.

06.10.2015 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.06.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та спільних борговиз зобов'язань та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, апеляційну скаргу та позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль РУТА 20 СПГ, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 56014 грн. Рішення набрало законної сили 06.10.2015 року.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2015 року у вищевказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року залишено без змін.

07.10.2015 року на адресу ПП «Креміньзовніштранссервіс» було направлено повідомлення за підписом ОСОБА_2, відповідно до якого, остання попереджає ПП ««Креміньзовніштранссервіс» про намір розірвати договір позички транспортного засобу від 09.03.2011 року.

30.10.2015 року між ОСОБА_2 та ПП «Креміньзовніштранссервіс» укладено угоду про розірвання договору позики транспортного засобу від 09.03.2011 року.

Відповідно до умов вище вказаної угоди, сторони дійшли згоди про дострокове розірвання договору позички транспортного засобу через зміну обставин, коли транспортний засіб став необхідним Позичкодавцю. Сторони не мають один до одного будь-яких претензій фінансового, матеріального чи морального характеру. Термін дії позички припиняє свою дію 30.10.2015 року тобто з часу укладення даної Угоди та посвідчення її нотаріусом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, зокрема, що одним із загальних засад цивільного судочинства є свобода договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Частиною 4 ст. 828 ЦК України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 2 ст. 834 ЦК України передбачено, що Позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв'язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що сторони при укладенні договору позички від 09.03.2011 року усвідомлювали значення своїх дій та розуміли свої права та обов'язки, а також бажали їх настання.

Також, встановлено що під час дії вище вказаного договору , сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили свої шлюбно-сімейні відносини та відбувся розподіл спільного майна подружжя, що підтверджується зібраними доказами у справі. При цьому, автомобіль РУТА 20 СПГ, д.н.з. НОМЕР_1, перейшов у приватну власність відповідачу по справі ОСОБА_2

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частино 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, як власник майна ОСОБА_2 мала всі права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, а саме автомобілем РУТА 20 СПГ, д.н.з. НОМЕР_1, чим вона і скористалася 30.10.2015 року уклавши угоду про розірвання договору позички транспортного засобу.

Не заслуговують на увагу суду, посилання позивача на мотивувальну частину рішення апеляційного суду, як на одну з підстав порушення його права як користувача транспортного засобу РУТА 20 СПГ, д.н.з. НОМЕР_1, а саме, «що визнання за ОСОБА_2 в. права власності на автомобіль «Рута 20 СПГ». 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 не порушує права ОСОБА_1 на здійснення маршрутних перевезень, оскільки вказаний автомобіль було передано ОСОБА_2, як власником, на підставі договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року. При цьому маршрутні перевезення ОСОБА_1 здійснюються на підставі договору про спільне використання транспортного засобу, укладеного 01.08.2011 року між останнім та ПП «Креміньзовніштранссервіс»», оскільки договір про спільне використання транспортного засобу породжує взаємні права та обов'язки між ОСОБА_1 та ПП «Креміньзовніштранссервіс», а не між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Також, посилання позивача на не повідомлення його, як користувача транспортного засобу, а також не з'ясування нотаріусом при укладенні угоди про розірвання договору позички транспортного засобу, про інтереси третіх осіб, як на порушення вимог закону та звідси визнання угоди про розірвання договору позички недійсною є нікчемними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно п. 7. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Також, суд зазначає наступне, що договір оренди транспортного засобу для перевезення пасажирів за маршрутом «вул. Петровського - вул. Коцюбинського № 16 і № 16А» укладений між ОСОБА_1 та ПП «Креміньзовніштранссервіс» згідно вимог закону є нікчемним, оскільки, відповідно до вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, отже вище вказаний договір не породжує ні яких прав та обов'язків.

Отже, стороною позивача в судовому засіданні не представлено належних та допустимих доказів, які б свідчили про недотримання сторонами умов укладання правочинів, під час укладання угоди про розірвання договору позички транспортного засобу від 09.03.2011 року, укладеної між ОСОБА_2 та ПП «креміньзовніштранссервіс» 30.10.2015 року.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Креміньзовніштранссервіс», за участю третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренка Геннадія Івановича про визнання недійсною угоди про розірвання договору позики слід відмовити.

Керуючись ст.. 41 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 60, 79, , 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 203, 215, 216, 316, 317, 321, 827, 828, 834 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Креміньзовніштранссервіс», за участю третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренка Геннадія Івановича про визнання недійсною угоди про розірвання договору позички - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. І. Хіневич

Повний текст рішення виготовлено 10.06.2016 року