У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМартинюка В.І., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» про захист прав споживачів, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою Дочірнього підприємства «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У червні 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 14 липня 2010 року між нею та Дочірнім підприємством «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» (далі - ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс»; Товариства) укладено договір № 003552, предметом якого є надання партнеру послуг, спрямованих на придбання товару (будівельних матеріалів) на суму 100 000 гривень відповідно до умов Програми діяльності «Приват-Плюс». На виконання п. 2 договору нею сплачено перший внесок у розмірі 4 500 гривень, 20 вересня 2010 року - первісний щомісячний загальний платіж за два місяця у розмірі 2 011 гривень 12 копійок, а загалом за період з 14 липня 2010 року по 25 січня 2013 року - 81 228 гривень 28 копійок. Сплачуючи кожного місяця щомісячний загальний платіж, але не отримуючи від відповідача асигнаційних актів та будь-якої інформації щодо повідомлень про результати їх проведення, вона звернулась до відповідача з метою одержання права на купівлю товару, однак представник відповідача кожного разу повідомляв про недостатність коштів у фонді Товариства партнерів для їх перерахунку на рахунок постачальника товару, у зв'язку з чим запропонував сплатити щомісячний загальний платіж у розмірі 1 005 гривень 56 копійок та з'явитись через місяць для отримання послуги. 18 лютого 2013 року вона звернулася до відповідача із вимогою про повернення сплачених коштів, однак відповідач повідомив про таку можливість лише у разі накопичування відповідної суми грошей шляхом сплачування платежів усіма іншими партнерами фонду Товариства партнерів до останнього. Позивач зазначала, що відповідач без залучення власних коштів формував фонди Товариства партнерів, за рахунок коштів яких здійснювалася передача права на купівлю товару одному із учасників цієї групи партнерів, що фактично і є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до програми, що вважає утворенням, експлуатацією й сприянням розвитку відповідачем пірамідальних схем та введення в оману іншої сторони договору. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, 21 серпня 2013 року нею на адресу відповідача направлено повідомлення про розірвання спірного договору в односторонньому порядку відповідно до ст. 10 договору та повернення сплачених коштів у розмірі 81 228 гривень 28 копійок, однак отримала від Товариства листа від 13 серпня 2013 року про розірвання договору в односторонньому порядку у зв'язку з несплатою нею щомісячних загальних платежів відповідно до п. 10.3 ст. 10 договору. Посилаючись на те, що договір укладено нею впливом обману та помилки із застосуванням нечесної підприємницької практики з метою заволодіння її коштами, оскільки товар за договором отриманий не був, що порушує її права як споживача послуг, просила суд визнати спірний договір недійсним, визнати незаконними розірвання договору відповідачем у односторонньому порядку та відмову відповідача у поверненні сплачених коштів, визнати навмисним завдання відповідачем матеріальної та моральної шкоди, зобов'язати відповідача здійснити грошове відшкодування матеріальної шкоди у подвійному розмірі та моральної шкоди, стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у подвійному розмірі у сумі 162 456 гривень 56 копійок та моральну шкоду - 30 000 гривень. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано договір № 003552 та угоду «Програма діяльності «Приват-Плюс», укладені 14 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс», недійсними. Стягнуто з ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 81 228 гривень 28 копійок. Стягнуто з ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 76 728 грн. 28 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. У касаційній скарзі ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умови спірного договору містять невигідні умови для споживача, які протилежна сторона правочину сформулювала в односторонньому порядку, створивши тим самим істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що порушує вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, встановивши, що на момент укладання договору відповідач не мав відповідної ліцензії, його діяльність не відповідала чинному законодавству, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання договору від 14 липня 2007 року недійсним, стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 81 228 гривень 28 копійок, моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд погодився з висновком щодо визнання недійсним оспорюваного правочину як такого, що вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми, разом з тим, визначаючи розмір матеріальної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що кошти у розмірі 4 500 гривень сплачені на рахунок іншої організації, а не на рахунок відповідача, у зв'язку з чим дійшов висновку про стягнення на користь позивача 76 728 гривень 28 копійок. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходив з відсутності доказів завдання шкоди життю та здоров'ю позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, а також врахував, що договірні зобов'язання не передбачають відшкодування моральної шкоди. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено справедливий судовий розгляд в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів. Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають. Як вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2010 року між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» (адміністратор, виконавець) та ОСОБА_7 (партнер, замовник) укладено два договори № 003552, предметом яких є надання послуг, спрямованих на придбання товарів широкого асортименту (будівельних матеріалів вартістю 100 000 гривень) на умовах договору, Додатку № 1 (Програма діяльності «Приват-Плюс») та Додатку № 2 (анкетні дані партнера). Зі змісту акта прийому-передачі наданих послуг до договору № 003552 від 14 липня 2010 року, підписаного сторонами 24 липня 2010 року, вбачається, що підписанням цього акта сторони засвідчують відсутність будь-яких взаємних як майнових, так і інших претензій одна до одної, дійшли повної згоди щодо строків, порядку оплати та вартості послуг виконавця. А також те, що послуги замовнику були надані належним чином відповідно до умов договору та виконані в повному обсязі. Згідно з умовами договорів виконавець (адміністратор) зобов'язується надати замовнику такі послуги: проведення консультацій; оформлення документів та підписання договору та додатків до нього між замовником та товариством; формування товариства партнерів; організація та проведення асигнаційних актів для надання права на отримання товару відповідно до умов програми лояльності «Приват-Плюс»; здійснення оплати товару, зазначеного у Додатку № 2, та забезпечення його передачі партнеру згідно з умовами програми лояльності. У свою чергу партнер зобов'язується одноразово сплатити асигнаційний платіж у розмірі, визначеному Додатком № 2, а також щомісячно сплачувати: - щомісячний чистий платіж - частина вартості товару, який буде придбаний адміністратором на користь партнера на умовах програми лояльності «Приват-Плюс», розмір якого визначається шляхом ділення вартості товару на кількість платежів партнера, передбачених графіком платежів, та зазначається у Додатку № 2; - щомісячні адміністративні витрати - плата за послуги адміністратора з організації програми лояльності «Приват-Плюс», розмір якої погоджений сторонами і виражений у процентному відношенні від вартості товару, що сплачується партнером у складі щомісячного загального платежу. І є власністю адміністратора, якою останній розпоряджається на власний розсуд. Адміністратор гарантує одержання права на отримання товару за умови виконання партнером усіх зобов'язань, передбачених ст. 7 Додатку № 1 програми лояльності «Приват-Плюс». Невиконання або неналежне виконання зобов'язань по сплаті партнером будь-яких платежів тягне відповідальність, передбачену договором та додатками до нього. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що уклала угоду під впливом помилки, оскільки неправильно зрозуміла умови, після настання яких зможе отримати необхідний товар, а тому вважає, що відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. За загальним правилом недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Поряд з цим, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 6.1 договору сторони гарантують одна одній, що діють не під впливом тяжкої обставини, помилки чи обману, без будь-якого психічного чи фізичного впливу, насильства, розуміють значення цього Договору, його предмет, істотні умови та правову природу, свої права обов'язки по ньому, підтверджують дійсність своїх намірів при його укладені та те, що Договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, і спрямований на реальне настання відповідних для них правових наслідків, що засвідчують своїми підписами під текстом даного Договору». За змістом п. 6.6 договору замовник також гарантує добросовісність своїх дій по відношенню до інших осіб, підтверджує погодження іншого члена подружжя на укладення цього Договору, Договору із ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та Додатків до нього, а також заявляє, що до їхнього підписання зрозуміло та доступно отримав від Виконавця усі необхідні консультації (пояснення) по умовам як даного Договору, так і Договору з ДП «Плюс» ТОВ «Компанія Приват-Плюс» та Додаткам до нього, уважно їх прочитав та зрозумів їхній зміст, що засвідчує своїм підписом. При вирішенні спору суд першої інстанції викладеного не врахував, належним чином не перевірив зміст укладеного договору, в тому числі і право на його розірвання (п.5.2; 5.4) та чи наявні, у зв'язку з цим, підстави для визнання спірного правочину недійсним. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позов про визнання договору недійсним заявлено на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України, які є взаємовиключними та самостійними для визнання правочину недійсним. Поряд з цим ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, оскільки діяльність з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга». Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. При вирішенні спору суд першої інстанції викладеного не врахував, з огляду на наявні в матеріалах справи два примірники договору від 14 липня 2010 року за № 003552 належним чином не перевірив, яким саме договором та додатками до нього передбачено порядок та умови набуття права позивача на отримання товару, чи в повному обсязі внесені позивачем всі необхідні платежі, передбачені договором, яка відповідальність сторін передбачена у випадку невиконання його умов, та порядок розірвання договору. Крім того, як вбачається з умов договору, сторонами, в рамках функціонування «Програми лояльності Приват-Плюс» (системи придбання товарів у групах), є надання партнеру програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товарів, зазначених в договорі. Відповідно до умов договору ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» гарантує одержання права на отримання товару за умови виконання Учасником усіх зобов'язань за договором, а також зобов'язується здійснити оплату товару та забезпечити його передачу учаснику. Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну товару невеликими щомісячними внесками, які названі в договорі «Щомісячний чистий платіж», яким за «визначення термінів» у ст. 1 договору є частина щомісячного загального платежу, яку адміністратор використовує для оплати товару, розмір якого визначається шляхом ділення поточної вартості товару на графік платежів учасника та складає відсоток від поточної вартості товару, який зазначається у Додатку № 1 до договору. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував, чи можливе застосування визначення «пірамідальна схема» до спірного правочину, за умовами якого передбачено одержання споживачем необхідного йому товару та визначено умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін). Зокрема, за умовами укладеного договору передбачена щомісячна сплата платежів за товар, який передається споживачеві (а не за можливість одержання права на купівлю товару), і лише після того, як споживач, який виконав усі умови угоди, він має повне право вимагати від ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» виконання свого зобов'язання, а саме: оплатити продавцю вартість товару та передати товар споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі. Таким чином, за договором кожний з партнерів, який належним чином виконує зобов'язання за ним, отримує товар через механізм, передбачений в договорі, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання товару, відповідає кількості товарів, яку можна придбати за рахунок фонду групи учасників, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи. Крім того, дійшовши висновку про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 3462-VI) (набрав чинності з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі вказаного Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» (Розпорядження № 1676). З огляду на те, що між сторонами договір укладено 14 липня 2010 року, до введення цим законом ліцензування такої діяльності, висновок судів про необхідність наявності ліцензії на здійснення такої діяльності є помилковим. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд викладеного не врахував, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково погодився з висновком щодо визнання недійсним оспорюваного правочину, як такого, що вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Крім того, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд не звернув уваги, що вказані норми передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. ГоловуючийВ.І. Мартинюк Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік В.І. Мартинюк О