Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3140/16 Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
Є.У.№ 317/1263/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 20.07.2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір Лк 3-3793-077ФД про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності кредиту в сумі 11000,00 грн. зі сплатою зі сплатою 0,0001 відсотків річних, та сплатою щомісячної комісійної винагороди у розмірі 192,50 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 20.07.2007 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 3-3793-077-П

Позивач умови Договору виконав в повному обсязі, проте відповідачі платежі належним чином не виконували, у зв'язку з чим станом на 01.02.2016 р. за ними виникла заборгованість у загальній сумі 89 561,20 грн., яку до теперішнього часу не погашено.

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором в сумі 89 561,20 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 в судове засідання неодноразово не зявилась, від отримання судових повісток утримується незважаючи на їх неодноразові надходження за її адресою реєстрації.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N 1382-IV, 11.12.2003, Закон, особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобовязання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобовязані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

ОСОБА_3 не повідомила ані орган реєстрації, ані суд про зміну місця перебування, від отримання судових повісток утримується.

Тому судова колегія вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Крім вказаного, відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку, а відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 27 ЦПК України визначені права осіб, які беруть участь у справі, і цими правами сторона розпоряджається на власний розсуд (самостійно або через представника).

Відтак, не отримуючи судові повістки як за зазначеною нею адресою для листування, яке є і її місцем реєстрації, відповідач ОСОБА_3 сама реалізувала своє право щодо участі у апеляційному розгляді справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам.

Так, відмовляючи у задоволенню позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 256 ЦК.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи те, що подання позивачем до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України перервало позовну давність, не можна вважати, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Протягом тривання строку виконання судового наказу позивач був позбавлений можливості заявити до суду позов про стягнення заборгованості, тому що за положеннями ч. 2 ст. 205 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

Судовий наказ як особлива форма судового рішення існував до його скасування, а право на позов у позивача виникло з часу закриття виконавчого провадження, коли можливість отримання грошових сум на підставі судового наказу була втрачена.

Відтак висновок суду про те, що позовна давність почала свій перебіг з дня набуття законної сили судовим наказом та закінчилася через три роки після видання судового наказу (незалежно від його перебування на виконанні), не можна вважати правильним та таким, що ґрунтується на законі.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України, висловлюючи свою правову позицію у постанові від 01 квітня 2015 року, справа № 6-37цс15.

Також викладене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 23 вересня 2015 року, справа 6-1206цс15, яка зводиться до того, що, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення (в даному випадку судового наказу) про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Відтак заявлений позивачем позов щодо стягнення непогашеної суми тіла кредиту а також нарахованих комісії та процентів підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення пені по несплаченим процентам, то судова колегія вважає доцільним частково задовольнити позов, виходячи з наступного.

Частина. 3 ст. 551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При апеляційному розгляді представник відповідача наголошував на зазначеному перевищенні розміру неустойки над сумою збитків та зауважив, що у будь-якому разі розмір неустойки має бути зменшений.

Позивачем заявлений позов про стягнення заборгованості за кредитом та нарахованих комісії і процентів згідно з умовами договору та не зазначені негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов'язання, які б не покривалися стягненням процентів та комісії.

З матеріалів справи та позову вбачається, що пеня нарахована за несплату процентів та становить 44 780,60 гр., що більше ніж у 2 рази перевищує нараховані за договором проценти.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає доцільним зменшити розмір пені, яка має бути стягнена з відповідачів за порушення умов кредитного договору до 10 000 гр.

У відповідності до ст. 88 ЦПК підлягають частковому задоволенню і вимоги про стягнення з відповідачів судового збору. Такий судовий збір стягується з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог і становить 1725 гр. 72 коп.

Керуючись ст. ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2015 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором: - за тілом кредиту 9 030 гр. (девять тисяч тридцять гр.);

- заборгованість за несплаченою комісією 16 509,51 (шістнадцять тисяч пятсот девять гр. 51 коп.);

- заборгованість по несплаченим процентам 19 241, 09 ( девятнадцять тисяч двісті сорок одна гр. 09 коп.);

- пеню у розмірі 10 000 гр. ( десять тисяч гр.).

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» судові витрати в розмірі 1725 гр. 72 коп. в рівних частках з кожного ( по 862,86 гр.( вісімсот шістдесят дві гр. 86 коп.) з кожного).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: