Справа № 752/7608/15-ц
Провадження по справі № 2/752/1609/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Антонової Н.В., при секретарі Марченко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного управління справами, Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, третя особа: Керівник Державного управління справами Березенко Сергій Іванович, про скасування розпорядження про звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення усіх сум, належних на дату звільнення,-

ВСТАНОВИВ:

05.05.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Державного управління справами, Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, третя особа: Керівник Державного управління справами Березенко Сергій Іванович, про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, зобов'язання перевести на посаду, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення усіх сум, належних на дату звільнення, та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року, залишеним без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Верховного суду України від 23.02.2011 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами.

Зазначає, що вказане рішення суду не виконувалося відповідачем до 06.04.2015 року. 06.04.2015 року керівник Державного управління справами Березенко С.І. видав розпорядження № 26-П про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» з 15.08.2006 року.

Водночас, 06.04.2015 року керівником Державного управління справами Березенком С.І. видано розпорядження № 27-П про звільнення ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» у зв'язку з реорганізацією будинку відпочинку «Пуща Водиця» та скороченням штату його працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає вказане звільнення незаконним, та таким, що проведено з порушенням порядку звільнення працівників, встановленого чинним законодавством.

Позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги. Так, згідно останньої, наявної в матеріалах справи, заяви про зміну позовних вимог від 14.06.2016 року, позивач просив суд скасувати розпорядження керівника Державного управління справами від 06.04.2015 року № 27-п про звільнення ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, скасувати наказ директора комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами від 06.04.2015 року № 51 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, поновити ОСОБА_1 на раніше займаній посаді директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, стягнути з Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 188 505, 90 грн., а також усі суми належні йому на день звільнення, у тому числі невикористані відпустки.

Ухвалою суду від 17.03.2016 року справу прийнято в провадження судді Антонової Н.В.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, згідно заяви про уточнення позовних вимог від 14.06.2016 року. Зазначили, що стороною відповідача не дотримано навіть формальної процедури звільнення ОСОБА_1 з займаної посади

Представник відповідача Державного управління справами - Маруда С.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Згідно письмових заперечень долучених до матеріалів справи, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог посилався на те, що в ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного управління справами судами різних рівнів було встановлено фактичну наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, зокрема, посади, яку займав ОСОБА_1 Також зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року встановлено, що наказом директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» № 69 від 31.03.2006 року «Про організацію роботи щодо попередження працівників будинку відпочинку про майбутнє звільнення під час реорганізації будинку-відпочинку» всіх працівників будинку відпочинку «Пуща-Водиця», в тому числі ОСОБА_1, було попереджено про майбутнє звільнення з займаної посади на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП не пізніше ніж за два місяці до такого, тобто фактично виконано вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України. Відповідно до Розпорядження Державного управління справами № 105 від 24.03.2006 року дійсно було проведено реорганізацію будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у Комплекс відпочинку «Пуща-Водиця», як наслідок посада ОСОБА_1 була ліквідована і не збереглася на новоутвореному комплексі відпочинку «Пуща-Водиця». Таким чином, враховуючи, що позивач відмовився зайняти вакантні посади на підприємства, установах, організаціях, що перебувають в управлінні Державного управління справами, запропоновані йому 14.08.2006 року, а також з огляду на те, що відсутні підстави для застосування принципу пере важності права на залишення на роботі, оскільки посада директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» скорочена і не є тотожною будь-якій іншій посаді, посилався на те, що звільнення позивача проведено з дотриманням чинного законодавства.

Представник відповідача Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» - Савчук О.Ю. в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав їх необґрунтованості, зазначив, що Комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» при звільненні ОСОБА_1 діяв виключно в рамках чинного законодавства.

Третя особа керівник Державного управління справами - Березенко С.І. в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, відповідно до чинного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 13.05.2010 року, залишеним без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Верховного суду України від 23.02.2011 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами.

Вказаними судовими рішеннями, зокрема, встановлено та, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню, що розпорядженням керівника Державного управління справами № 16/92-к від 30.05.2005 року з 01.06.2005 року, ОСОБА_1 було призначено на посаду директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Розпорядженням керівника Державного управління справами від 24.03.2006ироку № 105, проведено реорганізацію шляхом злиття будинку відпочинку «Пуща Водиця» та будинку відпочинку «Межигір'я» і утворено Комплекс відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Розпорядженням керівника Державного управління справами № 16/111-к від 15.08.2006 року та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами №15 від 15.08.2006 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Також судом достовірно встановлено, що розпорядженням керівника Державного управління справами № 26-П від 06.04.2015 року, на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року у справі № 2-2222/10, вимоги державного виконавця № 256/1 від 24.03.2015 року, та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 50 від 06.04.2015 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами з 15.08.2006 року (а.с. 186-187, том 1)

Розпорядженням керівника Державного управління справами № 27-П від 06.04.2015 року та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 51 від 06.04.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за скороченням штату його працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 188-189, том 1).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, згідно з ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суду стороною відповідача не надано доказів на підтвердження того, що за 2 місяці до дати звільнення з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за скороченням штату його працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення, йому пропонувалася інша робота на підприємстві, а також було враховано переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі як інваліда війни.

Посилання сторони відповідача на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року у справі № 2-2222/10 було встановлено, що наказом директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» № 69 від 31.03.2006 «Про організацію роботи щодо попередження працівників будинку відпочинку про майбутнє звільнення під час реорганізації будинку-відпочинку», ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє звільнення від займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, тобто фактично виконано вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, а також ОСОБА_1 пропонувалося зайняти вакантні посади на підприємствах, установах, організаціях , що перебувають в управлінні Державного управління справами, від яких останній відмовив, не можуть бути прийняті до уваги зважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за скороченням штату його працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, відбулося 06.04.2015 року.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки судом встановлено істотні порушення законодавства при звільненні ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування розпорядження керівника Державного управління справами № 27-П від 06.04.2015 року та наказу директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 51 від 06.04.2015 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що на підставі розпорядження Державного управління справами № 105 від 24.03.2006 року шляхом злиття з будинком відпочинку «Межигір'я» було проведено реорганізацію будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у Комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, внаслідок чого посада директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами не збереглася.

Вказаним обставинам, в свою чергу, було надано оцінку в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року та в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року.

Зокрема, було встановлено, що припинення будинку відпочинку «Пуща Водиця», як юридичної особи, відбулося шляхом реорганізації, а не ліквідації. За таких обставин до новоутвореного підприємства (Комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами) перейшли всі права і обов'язки припиненої юридичної особи.

З огляду на викладене, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України, суд приходить до висновку, про наявність підстав для поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами.

Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При розрахунку середнього заробітку суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що позивача було звільнено з займаної посади в день поновлення його на роботі, внаслідок чого останній фактично не працював останні два місяці до звільнення, а також не працював попередні два місяці до звільнення.

Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абз 3 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 останні два місяці до звільнення, а також попередні два місяці, не мав заробітку не зі своєї вини, а з вини Комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, яким не було виконано рішення суду в частині поновлення позивача на раніше займаній посаді, суд приходить до висновку, що при розрахунку середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу, має братися до уваги заробітна плата директора комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у 2015 року за тарифним розрядом, яка згідно довідки № 114/6 від 25.04.2016 року (а.с. 32, том 2) складає 2145 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 104, 63 грн. ((2145+2145) : 41 (кількість робочих днів у лютому-березні 2015 року), з 06 квітня 2015 року по 14 червня 2015 року вимушений прогул становить 296 робочих днів, тому виплаті підлягає 30 970, 48 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 19.12.2013 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, за змістом норми статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Отже, підставою для застосування положень ст.236 КЗпП України є невиконання власником без поважних причин рішення про поновлення на роботі.

Судом достовірно встановлено, що згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва 13.05.2010 року, залишеного без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Верховного суду України від 23.02.2011 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Водночас, фактично вказане судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконано лише 06.04.2015 року, що підтверджується розпорядженням керівника Державного управління справами № 26-П від 06.04.2015 року та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 50 від 06.04.2015 року.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абзаці1,4 п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 , встановлені статями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а і всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Таким чином, враховуючи, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді підлягає негайному виконанню, водночас позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 19.12.2013 року лише 05.05.2015 року, суд приходить до висновку, що вимоги у вказаній частині пред'явлені з пропуском тримісячного строку звернення до суду, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення з Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 усіх сум, що належать останньому на день звільнення, у тому числі за невикористані відпуски, то вказані вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом, та не заперечувалося сторонами у справі, позивача звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» в день поновлення його на займаній посаді, згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року, внаслідок чого останній жодного дня не працював, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України ОСОБА_1 має право саме на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі положень ст. 88 ЦПК України, у урахуванням положень ч. 3 ст. 6 Закону «Про судовий збір» з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового та немайнового характеру, а саме з відповідача Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у розмірі 796,90 грн., з відповідача державного управління справами у розмірі 243,60 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 40, 49-2, 233, 235, 236 Кодексу Законів про працю України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року, ст.ст. 1-11, 208, 210, 212, 213-215, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного управління справами, Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, третя особа: Керівник Державного управління справами Березенко Сергій Іванович, про скасування розпорядження про звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення усіх сум, належних на дату звільнення - задовольнити частково.

Скасувати розпорядження керівника Державного управління справами № 27-п від 06.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами.

Скасувати наказ директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 51 від 06.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами.

Стягнути з Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Вишгородська, 150) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Писарівка Золочівського району Харківської області, і.п.н. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 970 (тридцять тисяч дев'ятсот сімдесят) гривень 48 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Вишгородська, 150) на користь держави суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 796 (сімсот дев'яносто шість) гривень 90 коп.

Стягнути з Державного управління справами (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Банкова, 11) на користь держави суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп.

На підставі п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в частині платежу за один місяць в сумі 2145 (дві тисячі сто сорок п'ять) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а сторонами, які не були присутні при проголошенні рішення суду - протягом десяти днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя: Антонова Н.В.