Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Рівненського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 1997 року по 04 червня 2014 року. За час шлюбу було набуте майно, яке підлягає поділу. Крім того, в період шлюбу у сторін виникли кредитні зобов'язання, які також підлягають поділу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на нежитлові приміщення № 20, 21, 22, які знаходяться по АДРЕСА_2, та перевести на неї зобов'язання по кредитному та іпотечному договорах від 12 листопада 2007 року, укладених з відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»); покласти на ОСОБА_4 обов'язки з виконання зобов'язань, передбачених договором кредиту від 27 квітня 2005 року, та договором іпотеки, укладеному із закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»); поділити речі домашнього вжитку, виділивши у власність ОСОБА_4: кухню вмонтовану, вартістю 7 000 грн.; газову плиту вмонтовану, вартістю 8 000 грн.; холодильник «Bosch», вартістю 8 000 грн.; телевізор «Samsung LSD TV», вартістю 3 000 грн., комп'ютер і монітор, вартістю 6 000 грн., принтер лазерний «Canon», вартістю 2 000 грн.; а всього - на загальну суму 36 000 грн. У її власність виділити: пральну машину «Beko», вартістю 2 000 грн.; канапу, вартістю 1 370,00 грн.; пилосос «LG», вартістю 350 грн.; телевізор «Samsung», вартістю 6 000 грн.; пилосос паровий «Ariette», вартістю 2 500 грн.; комбайн кухонний «Philips», вартістю 2 500 грн.; ліжко дитяче, вартістю 2 200 грн.; а всього - на загальну суму 16 920 грн. Також просила стягнути з ОСОБА_4 на її корить грошову компенсацію вартості речей домашнього вжитку в розмірі 9 540 грн.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 1997 року по 04 червня 2014 року. За час шлюбу було набуте майно, яке підлягає поділу. Крім того, він набув за особисті кошти нежитлові приміщення № 20, 21, 22, які знаходяться по АДРЕСА_2, які використовує для підприємницької діяльності. Також в період шлюбу у сторін виникли кредитні зобов'язання, які також підлягають поділу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив поділити спільне сумісне майно подружжя та виділити у його власність наступне майно: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; прихожу з шафою купе, вартістю 8 000 грн.; виділити у власність ОСОБА_3 наступне майно: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, пральну машину «Beko», вартістю 2 500 грн.; телевізор «Samsung 20», вартістю 2 000 грн.; диван розкладний, вартістю 2 000 грн.; пилосос «LG», вартістю 500 грн.; поділити боргове зобов'язання перед ЗАТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору від 27 квітня 2005 року в рівних частинах між сторонами по 8 500 доларів США, сплатити по тілу кредиту та розмір нарахованих відсотків, які будуть нараховані банком у подальшому; стягнути з ОСОБА_3 1 937,33 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 14 серпня 2014 року еквівалентно 25 362,92 грн.; визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлові приміщення другого поверху № 20-22 по АДРЕСА_2, загальною площею 25,7 кв. м; визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно: кухню, вартістю 7 000 грн.; холодильник «Bosch», вартістю 6 000 грн.; газову плиту з електродуховкою «Bosch», вартістю 6 000 грн.; кухонний комбайн «Bosch», вартістю 1 200 грн.; телевізор «Samsung 40», вартістю 3 000 грн.; праску «Siemens», вартістю 500 грн.; пароочисник «Ariette», вартістю 800 грн.; комп'ютер з монітором, вартістю 3 000 грн.; принтер лазерний «Canon», вартістю 800 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 438 311,50 грн., з вмонтованою шафою-купе, вартістю 8 000 грн.; пральну машину «Веко», вартістю 2 000 грн.; канапу, вартістю 1 370 грн.; пилосос «LG», вартістю 350 грн.; телевізор «Samsung», вартістю 6 000 грн.; пилосос паровий «Ariette», вартістю 2 500 грн.; кухонний комбайн «Philips», вартістю 2 500 грн.; дитяче ліжко, вартістю 2 200 грн.; а всього - на суму 463 231,50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 438 311,50 грн., з вмонтованою кухнею та газовою плитою, вартістю 15 000 грн.; комп'ютер, монітор та принтер, вартістю 8 000 грн.; праску «Simens», вартістю 500 грн.; холодильник «Bosh», вартістю 6 000 грн.; телевізор «Samsung-40», вартістю 3 000 грн.; а всього - на суму 470 811,50 грн. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення другого поверху № 20-22 по АДРЕСА_2, загальною площею 25,7 кв. м. У задоволенні решти вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні грошової компенсації за різницю у вартості майна подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 790 грн. грошової компенсації різниці у вартості майна подружжя. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що все майно за виключенням нежитлових приміщень другого поверху № 20-22 по АДРЕСА_2 придбані за спільні кошти подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами. Разом з тим, нежитлові приміщення № 20-22 по АДРЕСА_2, які ОСОБА_4 використовує для підприємницької діяльності, придбані за особисті кошти останнього, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягають поділу між сторонами.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні грошової компенсації за різницю у вартості майна подружжя та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, апеляційний суд виходив із презумпції рівності часток. У решті суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 1997 року.

04 червня 2014 року рішенням Острозького районного суду Рівненської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за ОСОБА_4 була зареєстрована квартира АДРЕСА_1.

Крім того, 27 квітня 2005 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційним банком «ПриватБанк», був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування позичальнику грошові кошти у розмірі 29 840 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном його погашення до 24 квітня 2025 року. Того ж дня ОСОБА_3 надала заяву (згоду) ОСОБА_4 на укладення договору кредиту.

27 квітня 2005 року для забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором був укладений іпотечний договір, на підставі якого в іпотеку була передана придбана квартира.

10 червня 2005 року ОСОБА_4 уклав договір № 16-59 з Рівненським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку.

Крім того, за період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто речі домашнього вжитку придбані за спільні кошти, а саме: кухню вмонтовану, вартістю 7 000 грн.; пральну машину «Beko», вартістю 2 000 грн., холодильник «Bosch», вартістю 8 000 грн.; канапу, вартістю 1 370 грн., пилосос «LG», вартістю 350 грн.; газову плиту вмонтовану, вартістю 8 000 грн.; телевізор «Samsung», вартістю 6 000 грн.; комп'ютер і монітор, вартістю 6 000 грн.; принтер лазерний «Canon», вартістю 2 000 грн.; пилосос паровий «Ariette», вартістю 2 500 грн.; комбайн кухонний «Philips», вартістю 2 500 грн.; телевізор «Samsung LSD TV», вартістю 3 000 грн.; ліжко дитяче, вартістю 2 200 грн.

18 липня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останньому було надано у позику кошти у розмірі 151 500 грн., термін повернення позики 31 грудня 2017 року.

Під час шлюбу, 25 червня 2007 року, між ОСОБА_4 та громадською організацією «Асоціація «Адвокат» було укладено договір купівлі-продажу 18/100 частини нежитлового приміщення другого поверху по АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 1905, а 19 липня 2007 року між цими ж сторонами було укладено договір поділу вказаного приміщення відповідно до якого ОСОБА_4 набув у власність нежитлові приміщення другого поверху № 20, 21 та 22 за вказаною адресою, загальною площею 25,7 кв. м, що складає цілу ідеальну частку, а 20 серпня 2007 року це право власності зареєстровано у реєстрі права власності на нерухоме майно.

Відповідно до кредитного договору від 12 листопада 2007 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», надало кредит ОСОБА_4 у розмірі 41 500 доларів США на споживчі цілі. У подальшому між банком та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір від 12 листопада 2007 року в забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань, предметом іпотеки є нежитлові приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 25,7 кв. м.

Так, відповідно до вимог ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого йому було надано у позику кошти у розмірі 151 500 грн., термін повернення позики 31 грудня 2017 року.

Вказаний договір укладений у період шлюбу, тому відповідно до ст. 65 СК України вважається таким, що вчинений в інтересах сім'ї. Разом з тим, доказів, що майно отримане в позику використано не в інтересах сім'ї, матеріали справи не містять.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1109цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином, зобов'язання, які виникли за укладеним під час шлюбу договором позики одним з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки такий договір укладено на потреби та в інтересах сім'ї.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, судами не встановлено обсяг усього спільного сумісного майна подружжя, дійсні кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України).

Так, згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не доведено і в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що нежитлові приміщення № 20, 21, 22 по АДРЕСА_2 були використані ОСОБА_4 для здійснення підприємницької діяльності, а також що останній є суб'єктом підприємницької діяльності (фізичною особою-підприємцем).

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вказані вище положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили дійсних обставин справи, зокрема, чи використані нежитлові приміщення ОСОБА_4 для здійснення підприємницької діяльності, а також що останній є суб'єктом підприємницької діяльності (фізичною особою-підприємцем), не встановлено обсяг усього спільного сумісного майна подружжя, дійсні кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, розподіл спільного майна подружжя здійснено без урахування вищенаведеного, а визнання права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_4 є передчасним.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 ЦПК України ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська