Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/4154/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/778/2464/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнили, до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування вимог зазначили, що 05 червня 2014 року помер їх син ОСОБА_7. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_7 заповіту не склав, вони є спадкоємцями першої черги, прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк. Їх син ОСОБА_6, брат ОСОБА_7, також звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою, проте він є спадкоємцем другої черги.

На час смерті ОСОБА_7 проживав у спірній квартирі сумісно з ОСОБА_3, яка після його смерті звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину майна. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, право власності на яку зареєстроване на імя ОСОБА_7, відмовлено.

ОСОБА_3 проживає у вказаній квартирі без законних підстав, виселитися у добровільному порядку не бажає, утримує оригінали всіх правовстановлюючих документів.

Через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності спадкодавця на спірну квартиру, нотаріус у вчиненні нотаріальної дії відмовила.

На підставі зазначеного просили визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого 05.06.2014 року, по 1/2 частини за кожним, усунути перешкоди у користуванні майном - квартирою № 7 в будинку № 46 по вул. Центральній в м. Запоріжжі шляхом виселення ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після померлого 05 червня 2014 року ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після померлого 05 червня 2014 року ОСОБА_7

Усунуто ОСОБА_4, ОСОБА_5 перешкоди в користуванні майном квартирою № 46 в будинку № 7 по вул. Центральній в м. Запоріжжя, виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що як член сімї ОСОБА_7 має право проживати та користуватися спірним житловим приміщенням, тому рішення суду в частині її виселення ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Просить скасувати рішення суду в частині її виселення з квартири АДРЕСА_3 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення, суд обґрунтовано виходив з наявності передбачених ст. ст. 386, 391 ЦК України підстав для виселення відповідача, оскільки вона не є членом сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_5, зареєстрована за іншою адресою, звільняти добровільно приміщення відмовилася.

Такі висновки суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ст. ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Аналогічні вимоги містить ст. 383 ЦК України.

Право власності на квартиру до позивачів перейшло у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

Судом встановлено, що в установленому законом порядку відповідач не набула право постійного користування у спірній квартирі, вона у квартирі не зареєстрована, комунальні платежі на неї не нараховувалися, постійне місце проживання зареєстровано за іншої адресою м. Запоріжжя, вул. Центральна, б. 3, кв. 49. Таким чином, спадкодавець не брав на себе жодних зобов'язань щодо житлових прав ОСОБА_3 на постійне проживання у даній квартирі і посилання на те, що до спадкоємців на підставі ст.1218 ЦК України перейшли обовязки щодо даної квартири є неприйнятним. Права ОСОБА_3 є похідними від прав власника і припинення права власності особи на квартиру припиняє і право на користування квартирою. Однією з підстав припинення права власності відповідно до ст. 346 ЦК України є смерть власника.

З огляду на зазначене, доводи ОСОБА_3 щодо проживання у квартирі з ОСОБА_7, як і посилання в скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року, не ставить під сумнів правильність висновків суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За її змістом не потребують доказування саме обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Предметом спору в справі, за наслідками вирішення якого ухвалено рішення суду від 10 лютого 2015 року, було право на майно, набуте під час спільного проживання з ОСОБА_7 ( а.с.11-13). При цьому обставини щодо набуття відповідачем права користування житловою площею у спірній квартирі судом не досліджувались та ці питання не вирішувалися.

Позивачі не надавали згоди ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, остання членом їх сім'ї як власників не була.

Оскільки встановлено факт порушення прав власників і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ними цих прав, суд обґрунтовано задовольнив позов.

Доводи про те, що позивачі не набули права вимоги про виселення з посиланням на ст.1299 ЦК України, оскільки їх речове право на квартиру не зареєстровано, є неприйнятними. Статтю 1299 ЦК України виключено на підставі Закону № 402-VII від 04.07.2013 року.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Встановивши, що позивачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті їх сина, і що у складі цієї спадщини є спірна квартира, визнавши право власності на квартиру за позивачами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони можуть вимагати судового захисту цих прав шляхом пред'явлення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині визнання права власності на квартиру в порядку спадкування не оскаржено, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: