Справа № 1309/3218/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Румілової Н.М.

при секретарі Кіптілі В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2; скасувати держану реєстрацію договору дарування квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 15.07.2010 р. був укладений договір дарування частини квартири, на підставі якого її мати ОСОБА_3 подарувала, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним з наступних підстав. 09.11.1993 р. квартира АДРЕСА_1 була передана у спільну сумісну власність їй та її матері ОСОБА_3 Чинне законодавство передбачає, що співвласники майна, що є спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Вона, як співвласник квартири АДРЕСА_1, що перебувала у спільній сумісній власності, згоди на розпорядження спільним майном нікому, в тому числі своїй матері ОСОБА_3 не надавала. Більш того, знаючи, що мати є важко хворою людиною, страждала на забудькувість, вона написала листа-застереження в БТІ та ЕО, у якому просила не видавати жодних документів без її відома на відчуження квартири. Договір дарування частини квартири став можливим на підставі заочного рішення суду від 29.04.2010 р. про виділення частки квартири зі спільної сумісної власності. Однак 05.12.2011 р. ухвалою Залізничного районного суду м. Львова дане заочне рішення про визначення часток у праві спільної сумісної власності скасовано, а позов залишено без розгляду. У звязку із наведеним, просить суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

Суд ухвалив справу розглядати без участі відповідача, який будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи /а.с.69/, у судове засідання не зявився без поважних на те причин; уклав договір про надання правової допомоги на представництво інтересів у суді /а.с.76-77/, однак його представник, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи /а.с.75/ у судове засідання не зявився, що розцінюється судом як спроба відповідача та його представника затягнути розгляд справи, однак матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був ознайомлений з позовними вимогами /а.с.70,71/, подавав заперечення на позов /а.с.23-26/, суд визнає причини неявки відповідача та його представника неповажними, а тому відсутні підстави для постановлення заочного рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 2 ст. 369 ЦК України передбачає, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та /або/ державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Із розяснень Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. вбачається, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 2010 року) було передбачено, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 8881 від 09.11.1993 р., квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /а.с.7/. Як встановлено з пояснень представника позивача, ОСОБА_1 як співвласник квартири АДРЕСА_1 не давала згоду іншому співвласнику ОСОБА_3 на відчуження 1/2 частки квартири. Згідно заочного рішення Залізничного районного суду від 29.04.2010 р. за співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визначено по 1/2 ідеальних часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 /а.с.12/. Відповідно до зазначеного рішення суду та заяви № 3/20753 від ОСОБА_3 про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, здійснена реєстрація квартири АДРЕСА_1, відповідно до якої, квартира на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Частки становлять по 1/2 /а.с.15/. 15.07.2010 р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 /а.с.16/.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.12.2011 р. скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29.04.2010 р., ухвалене у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 /3-тя особа: Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»/ про визначення часток у праві спільної сумісної власності. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова позов ОСОБА_3, правонаступниками якої є ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_1 /3-тя особа: Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»/ про визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно залишено без розгляду.

Аналізуючи зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що із скасуванням заочного рішення суду про визначення часток у спільній сумісній власності та залишенням даного позову без розгляду, скасовані і правові підстави для укладення договору дарування, а при відсутності письмової згоди іншого співвласника на відчуження частки у спільній власності на квартиру, укладений договір дарування є недійсним. Визнаючи договір дарування недійсним слід скасувати державну реєстрацію договору дарування квартири в силу ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На користь позивача в силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Керуючись ст. 10,11,60,62,88,212-215,218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 15.07.2010 р. та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5

Скасувати державну реєстрацію договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 15.07.2010 р. та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 107 грн. 30 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя /підпис/ ОСОБА_6

Копія вірна.

Суддя: Н.М.Румілова