У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та просила суд зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у вказану квартиру, обґрунтовуючи позов тим, що 25 жовтня 1989 року уклала шлюб зі ОСОБА_7, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась дочка - ОСОБА_9 Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року.

Згідно ордеру від 14 квітня 1998 року ОСОБА_7 на сім'ю з трьох осіб: його, дружину ОСОБА_6 і дочку ОСОБА_9 отримав квартиру АДРЕСА_1. У вказаній квартирі вона зареєстрована з 21 січня 1999 року. У зв'язку із систематичними внутрішніми конфліктами в сім'ї, під час яких чоловік спричиняв їй тілесні ушкодження, у червні 2006 року вона виїхала зі спірної квартири, залишивши в ній усі свої речі та проживала у знайомих і друзів. Позивач вказувала на те, що вона неодноразово намагалась вирішити зі своїм чоловіком питання щодо спільного проживання мирним шляхом, однак позитивно вирішити це питання не вдалось. До 2010 року вона проживала в м. Нікополь з дочкою, яка в 2010 році переїхала до батька і мешкала з ним в спірній квартирі до 2014 року, коли 02 серпня 2014 року уклала шлюб з ОСОБА_10 Зазначала, що у січні 2015 року в присутності дочки вона мала розмову з відповідачем стосовно вирішення питання щодо спірної квартири, але домовленості вони не досягли, між ними виник конфлікт, під час якого відповідач погрожував їй, у зв'язку із чим вона звернулась до правоохоронних органів та до комунальних органів із заявами з проханням не виписувати її із квартири.

Посилаючись на зазначене та вказуючи, що вона приїздила до спірної квартири, але замки були змінені, у зв'язку із чим їй чинили перешкоди у користуванні спірною квартирою, позивач просила суд на підставі ст. 64 ЖК Української РСР задовольнити позов.

У липні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, обґрунтовуючи зустрічний позов тим, що з червня 2007 року шлюбні відносини між ним і колишньою дружиною припинені, з цього часу вона не проживала в спірній квартирі, виїхала добровільно до свого співмешканця і забрала усі свої речі. Перешкод у користування житлом він їй не чинив. За цей час він привів квартиру у належний стан, замінив сантехнічне обладнання. З червня 2007 року з ним фактично проживає його дочка ОСОБА_11

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 припинила виконувати свої обов'язки, передбачені ст. 64 ЖК Української РСР, квартирою не цікавилась, у зв'язку із чим втратила право користування нею, позивач за зустрічним позовом просив суд на підставі ст.ст. 71, 107 ЖК Української РСР задовольнити його вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Вселено ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задовольнити його зустрічний позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 25 жовтня 1989 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилась дочка ОСОБА_9

14 квітня 1998 року ОСОБА_7 на сім'ю з трьох осіб: його, дружину ОСОБА_6 і дочку ОСОБА_9 отримав квартиру АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі сторони зареєстровані з 21 січня 1999 року.

Судами установлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_6 не проживала за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року.

Згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСРпри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За положеннями ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСРу разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та відмовляючи у позові ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_6, як колишній член сім'ї наймача спірної квартири не проживала у вказаній квартирі з червня 2006 року з поважних причин, якими є конфліктні стосунки з чоловіком, у зв'язку із чим не втратила право на користування житлом.

Проте, повністю з висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що позивач не проживала у спірній квартирі з 2006 року, а поважними причинами такого непроживання зазначала неприязні стосунки з відповідачем.

Разом з тим, суди не визначились, чи можна вважати неприязні стосунки між сторонами поважною причиною непроживання ОСОБА_6 в указаній квартирі, враховуючи, що судами встановлено, що ОСОБА_7 не чинив позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Зазначений висновок вказаний у рішенні суду першої інстанції та не спростований апеляційним судом. Отже, висновки суду про наявність неприязних стосунків між колишнім подружжям суперечить іншому висновку суду про те, що відповідачі не чинили позивачу перешкод у проживанні в спірній квартирі.

Крім того, як на підставу для неприязних стосунків між сторонами які, як наслідок, за висновком суду, зумовили непрорживання позивача в квартирі протягом 11 років, суди посилались лише на пояснення позивача та дочки сторін, які вказували лише на особисту неприязнь колишнього подружжя один до одного і не посилались на жодний доказ того, що протягом встановленого ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР строку відповідач чинив позивачу перешкоди у проживанні в спірній квартирі.

Тобто висновки судів є передчасними і основані на припущеннях, що суперечать вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, у порушення ст. 215 ЦПК України суд першої інстанції, що залишено без уваги судом апеляційної інстанції, у резолютивній частині рішення не вирішив вимогу ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні квартирою та не зазначив, яким чином ОСОБА_8 порушила права позивача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР якщо із жилого приміщення вибув член сім'ї наймача, у разі його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, то він (вона) втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

При цьому, встановлена положеннями ст. 71 ЖК Української РСР можливість збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянамипов'язується із поважними причинами такої тимчасової відсутності більш ніж шість місяців.

Таким чином, для правильного вирішення спору між сторонами суду необхідно на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, з урахуванням доводів та заперечень сторін, правильно уточнити характер спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню (ст. 212, 214 ЦПК України), зокрема, належним чином визначити чи пов'язане не проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі з 2006 року із її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК Української РСР) чи з тимчасовою відсутністю та з яких причин (ст. 71 ЖК Української РСР) і у зв'язку із з'ясуванням указаних обставин вирішити спір.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик