Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/489/15-ц Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 48 Доповідач Зарицька Г. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки, визнання права власності на майно, визнання недійсним договору дарування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2016 року та додаткове рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2016 року

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просив встановити факт проживання однією сімєю як чоловіка та дружини з 01.01.1992 року і по 27.08.2004 року між ним та ОСОБА_2, визнати будинок №16 по пров. Тельмана в м. Коростишів Житомирської області спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку, визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 02.10.2014 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В обґрунтування вимог зазначав, що з 01.01.1992 року по 27.08.2004 року проживав разом з відповідачкою ОСОБА_2 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. 19.02.2002 року за договором купівлі-продажу вони придбали будинок №16 по пров. Тельмана в м. Коростишеві. Договір був оформлений на ОСОБА_2 28.08.2004 року вони зареєстрували шлюб, однак в подальшому сімейні стосунки не склались, внаслідок чого рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 04.02.2015 року шлюб було розірвано. Враховуючи, що на час придбання будинку вони вже тривалий час проживали як одна сімя, мали спільні доходи, вважав, що спірне нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю. Однак 02.10.2014 року ОСОБА_2 без його згоди подарувала належний їм житловий будинок своїй дочці ОСОБА_3 На підставі ст.17 Закону України «Про власність», ст. 203, 215, 369 ЦК України, просив позов задовольнити.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просила поділити майно, набуте під час шлюбу, виділити в натурі ОСОБА_1 та залишити у його власності автомобіль марки «Renault Kangoo 1.5», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, що дорівнює половині вартості вказаного автомобіля. В обґрунтування вимог зазначала, що 28.08.2004 року уклала шлюб з ОСОБА_1 За час перебування в шлюбі вони придбали легковий автомобіль «Renault Kangoo 1.5», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який був оформлений на відповідача згідно біржової угоди 06/249 від 01.12.2007 року. 04 лютого 2015 року вони розлучились, а автомобіль залишився у володінні відповідача. Виходячи з вимог ст.ст. 60, 69, ч.1 ст.70, ч.ч.1, 2 ст.71 СК України просила позов задовольнити.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2016 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.01.1992 року по 27.08.2004 року.

Визнано будинок №16 по пров. Тельмана в м. Коростишеві Житомирської області спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано частково недійсним договір дарування в 1/2 частині житлового будинку №16 по пров. Тельмана в м. Коростишеві Житомирської області від 02.10.2014 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування в повному обсязі та визнані права власності на 1/2 частину будинку №16 по пров. Тельмана в м. Коростишеві відмовлено за безпідставністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ в натурі автомобіля «Renault Kangoo 1.5», державний номер НОМЕР_1 відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 365 грн 40 коп з кожної сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1 203, 40 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 203,40 грн судових витрат.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_2 ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2016 року та додаткове рішення від 25 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічні вимоги ОСОБА_2

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 доводи апеляційних скарг підтримав.

Позивач та його представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційних скарг, вважали їх необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання спірного будинку сторони проживали як чоловік і жінка однією сімєю, мали спільні доходи (ОСОБА_1 офіційно був працевлаштований, ОСОБА_2 їздила на заробітки до Іспанії), а тому вважав, що спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, договір дарування від 02.10.2014 р. вчинений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без участі ОСОБА_1Б, у звязку з чим підлягає визнанню недійсним в 1/2 частині житлового будинку, на яку має право ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог, суд виходив з того, що суду не надано достатніх доказів про те, що спірний автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності. Вважав, що сам по собі факт реєстрації автомобіля на підставі біржової угоди не розкриває правових підстав набуття спірного автомобіля, біржова угода суду не надана, а тому неможливо визначитись щодо підстав набуття автомобіля, умов вчиненого правочину і відповідно визначення автомобіля як обєкта права спільної сумісної власності.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сімю, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Як видно з показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, пояснень сторін та їх представників, з 1992 р. до червня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом в ІНФОРМАЦІЯ_1. У червні 2000 року ОСОБА_2 виїхала на заробітки до Іспанії, про що свідчить копія закордонного паспорта, виданого 06.06.2000 р. на імя ОСОБА_2 (а.с.66-68).

19 лютого 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Коростишеві Житомирської області по пров. Тельмана, 16 (а.с.61).

28 серпня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2015 року було розірвано (а.с.5, 7).

02 жовтня 2014 року ОСОБА_2 подарувала вищевказаний житловий будинок своїй дочці ОСОБА_3 (а.с.59).

Обґрунтовуючи свої вимоги про поділ майна, ОСОБА_1 зазначав, що проживаючи з 01.01.1992 року разом з відповідачкою ОСОБА_2 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, у 2001 році він та ОСОБА_2 вирішили придбати будинок. На той час він працював, мав стабільний дохід, з якого за певний час заощадив частину коштів, необхідну для купівлі будинку. Крім того, позичив 10 000 грн у свого знайомого ОСОБА_7, аби спільно з ОСОБА_2 придбати будинок. На підтвердження вказаних обставин позивач надав суду ксерокопію довідки Пенсійного фонду України форми ОК-1.2, з якої видно, що за 1999 рік сукупний річний доход ОСОБА_1 складав 3 148,48 грн, 2000 р. 4 207,78, 2001 р. 7 329,97 грн. та послався на покази свідка ОСОБА_7, який пояснив суду, що ОСОБА_1 позичив у нього 10 000 грн на придбання спірного будинку.

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів про витрату ним певної суми коштів на придбання спірного житлового будинку.

Відповідачка заперечує, що спірне майно придбане за спільні кошти.

Не доведено позивачем і факт ведення спільного господарства, побуту та бюджету з ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили лише факт спільного проживання сторін.

Інформацію АТ «ОСОБА_9 Аваль» від 29.01.2016 р. щодо відправлення ОСОБА_2 грошових переказів на імя ОСОБА_1 у період з 01.03.2003 р. по 31.12.2004 р., колегія суддів до уваги не бере, оскільки вона стосується дій, які були вчинені відповідачкою після придбання нерухомого майна, а тому не свідчить про ведення спільного бюджету сторін на момент вчинення правочину.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на вищенаведене увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що житловий будинок №16 по пров. Тельмана в м. Коростишеві Житомирської області є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.69, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що в період шлюбу на підставі біржової угоди 06/249 від 01.12.2007 р. ОСОБА_1 придбано легковий автомобіль марки RENAULT Kangoo 1.5, 2003 року випуску, білого кольору, двигун Д612266, шасі VF1FC07HF29749908, який зареєстровано за позивачем (ОСОБА_1Б.) (а.с.49).

За змістом ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-XII біржова угода являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

За положеннями ч.1 ст. 57 СК України, в редакції, що діяла на момент придбання автомобіля, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Заперечуючи проти зустрічного позову, в порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, ОСОБА_1 не надав суду належних доказів про те, що спірний автомобіль придбаний ним за кошти, які належали йому особисто, чи внаслідок обміну товару, який належав йому особисто.

А тому, колегія суддів вважає, що автомобіль, придбаний ОСОБА_1 у період шлюбу на підставі біржової угоди є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2

Частинами першою, другою та пятою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив суду, що він матеріально не спроможний внести грошові кошти на депозитний рахунок суду у розмірі, що дорівнює 1/2 вартості автомобіля, визначеної висновком судової автотоварознавчої експертизи.

За таких обставин, коли сторони не внесли відповідну суму коштів на депозитний рахунок суду, а транспортний засіб не може бути реально поділений між ними, колегія суддів визнає ідеальні частки позивача та відповідача у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на вищенаведене, рішення суду та додаткове рішення відповідно до п.п. 2, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та частковим задоволенням зустрічного позову ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК України, колегія суддів змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2016 року та додаткове рішення від 25 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки, визнання права власності на майно, визнання недійсним договору дарування.

Зустрічні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальних частини автомобіля марки «Renault Kangoo 1.5», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, за кожним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 374,07 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: