Ухвала

іменем україни

8 червня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

ЖуравельВ.І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2016 року справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що в 2013 році між ним, його дружиною, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони, було укладено усний правочин про передачу останній у користування земельної ділянки, належної на праві власності його сину ОСОБА_4

Плата орендаря за користування землею становила до 2015 року 20 відер картоплі та 2,5 тис. грн на рік, а з 2015 року - 20 відер картоплі та 3 тис. грн на рік.

Враховуючи те, що відповідачка не виконує в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, із урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просив стягнути з неї 3 тис. грн боргу.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2016 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження по вищевказаній справі слід відмовити, виходячи з наступного.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішень судів попередніх інстанцій.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосувавши положення ст. ст. 11, 17, 68, 202, 207, 208, 210, 316, 317, 319, 638, 761 ЦК України, ст. ст. 78, 90, 93, 124 ЗК України, ст. ст. 1, 2, 6, 15 Закону України «Про оренду землі», оцінивши докази відповідно до ст. 212 ЦПК України, з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем факту невиконання відповідачкою зобов'язання щодо сплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки.

Крім того, суди правильно зазначили, що власником земельної ділянки, наданої ОСОБА_3 у користування, є син позивача ОСОБА_4, який не надавав своєму батькові ОСОБА_2 повноважень щодо розпорядження нею.

Таким чином, встановивши факти та зумовлені ними правовідносини суди правильно застосували норми процесуального права та ухвалили правильні рішення про відмову у задоволенні позову, підстав для скасування яких не вбачається.

Доводи скарги зводяться до оцінки доказів, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ В.І. Журавель