Справа № 357/5163/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Подрєзова Г. О. ,

при секретарі Александрова А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква

позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю міжнародного молодіжного туризму «Супутник», 3-я особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 1991 року працював на посаді заступника директора товариства, є співзасновником товариства з часткою в статутному фонді -35%. 02.04.2016року отримав копію наказу №6 від 31.03.2016року яким його звільнили з посади заступника директора в зв»язку з закінченням терміну трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. Згідно з наказом, підставою звільнення з посади вказано: п. 1 дата укладення строкового трудового договору 01.08.2012року; п.2- не виходив на роботу без поважних причин, не зацікавлений у розвитку діяльності товариства, а тому прийнято рішення не продовжувати дію цього договору, дію договору припинити 31.03.2016р. Не погоджуючись з зазначеним наказом та звільненням з роботи, позивач просив суд визнати незаконним звільнення його з роботи з посади заступника директора та поновити його на вказаній посаді з 31.03.2016року та стягнути на його користь втрачений заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31.03.2016року до набрання чинності рішенням суду.

В судовому засіданні позивач та його представник за угодою позов підтримали в повному обсязі. Надали розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно з яким просили стягнути на користь позивача суму з розрахунку заробітної плати за один день 66 грн., (виходячи з встановленої позивачу заробітної плати 2000грн. у місяць), за час 78 днів вимушеного прогулу, всього 5148грн.

Представники відповідача за договором в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, надав письмові заперечення проти позову, згідно з якими після смерті одного із співзасновників товариства з обмеженою відповідальністю Міжнародного молодіжного туризму «Супутник» - ОСОБА_3 наказом №1 від 01.03.2016року на посаду директора товариства було призначено ОСОБА_2, яка приступила до роботи відповідно до рішення загальних зборів засновників, протокол №2 від 01.03.2016року. До повноважень директора товариства віднесено прийняття та звільнення з роботи найманих працівників товариства. 01.08.2012 року між товариством та ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір, строком дії до 31.12.2013року, який був продовжений з 01.01.2014року по 31.12.2014 року і в наступному з 01.01.2015 року по 31.03.2016 рік. Пунктом 6 цього строкового трудового договору встановлено, що його дія припиняється в тому числі після закінчення терміну його дії, з інших підстав, передбачених КЗпП України. А тому, з урахуванням закінчення терміну дії договору з ОСОБА_1, його недобросовісним відношенням до виконання своїх обов»язків, не виходи на роботу,, наказом від 31.03.2016року № 6 було вирішено не продовжувати з ОСОБА_1 дію строкового трудового договору та звільнити його з займаної посади, згідно з п.2 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на зазначені обставини, а також на відсутність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

3-я особа ОСОБА_2 в судовому засіданні також просила відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, надала покази в якості свідка, згідно з ст.. 184 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, позивача та 3-ї особи, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст..2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру - забезпечується державою. Працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.. 23 цього Кодексу трудовий договір може бути: п.2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з ст..24 КЗпП України трудовий договір укладається як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов»язковим п.6 при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 наказом від 10.03.2004 року №19 директора ТОВ ММТ «Супутник» ОСОБА_3 був призначений з 10.03.2004 року на посаду заступника директора товариства.

Також, суду були надані докази правомірності укладення строкового трудового договору між ТОВ ММТ «Супутник» та ОСОБА_1 згідно з наказом від 01.08.2012 року № 4-к, яким було поновлено трудові строкові договори з працівниками на термін , а саме з ОСОБА_1 з 01.08.2012р. по 31.12.2013р.

Судом встановлено, що позивач, відповідно до трудової книжки, з 02.04.1991року зарахований на посаду заступника директора згідно з наказом від 02.04.1991р. №1., а з 31.03.2016року звільнений з цієї посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП наказом від 31.03.2016р. № 6.

Відповідно до наказу від 31.03.2016р. № 6 «Про звільнення в зв»язку з закінченням терміну трудового договору, відповідно до п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України» ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника директора за закінченням дії строкового трудового договору від 01.08.2012року на підставі п.2 ст.36 КЗпП .

Пункт 2 наказу судом до уваги не береться, оскільки підставою звільнення позивача з посади є закінчення строку дії трудового договору.

Судом звернуто уваги на те, що строковий трудовий договір від 01.08.2012року укладений між ТОВ ММТ «Супутник» та ОСОБА_1 передбачено п. 1.1 цей договір є строковим трудовим договором, на підставі цього договору виникають трудові стосунки між працівником і підприємством. П.6.1 зміни та доповнення до цього договору, приймаються підписанням сторонами додаткових угод. П.6.2.1. дія договору припиняється після закінчення терміну його дії. П. 7.1 цей договір діє з 01.08.2012 року до 31.12.2013 рік. За місяць до закінчення терміну дії договору він може бути продовжений або укладений на новий термін.

Також в п.7.1. цього строкового трудового договору містяться записи про продовження дії договору з 01.01.2014р. по 31.12.2014р., з 01.01.2015р. до 31.03.2016р., але суд звертає увагу, що ці записи не засвідчені підписами обох сторін договору, як це передбачено в п. 6.1 цього ж договору.

Крім цього, твердження представника відповідача щодо згоди ОСОБА_1 на продовження дії строкового трудового договору, згідно з його заявою від 31.12.2014 року, судом до уваги не беруться, як такі, що не підтверджені належними доказами суду не було надано оригіналу вказаної заяви ОСОБА_1

Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

На обґрунтування не правомірності звільнення позивача з роботи за закінченням строку дії строкового трудового договору, представником позивача до суду були надані довідки внесення змін до цього договору саме 3-ю особою - ОСОБА_2, яка на той час не займала посади директора товариства.

Так, згідно з наказом від 01.03.2016року №1 ОСОБА_2 приступила до виконання обов»язків директора ТОВ ММТ «Супутник».

Відповідно до дати внесення змін до строкового трудового договору від 01.08.2012року п. 7.1. про продовження його дії з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. запис засвідчений ОСОБА_2, як вона показала будучи допитаною в якості свідка цей запис зроблений саме нею.

Тобто, внесені зміни до договору від 01.08.2012року не були засвідчені жодною стороною цього договору, що є порушенням вимог ст.. 24 КЗпП, та свідчить про продовження дії трудового договору, укладеного між сторонами на невизначений строк.

Так, згідно з ст.. 39-1 КЗпП якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою ст..23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Таким чином, на думку суду, допуск до роботи позивача після закінчення дії строкового трудового договору від 01.08.2012року, а саме після 31.12.2013року є юридичним фактом про набуття строковим трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк, що свідчить про те, що звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України проведено в даному випадку, безпідставно.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Також суд враховує і роз"яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" п.18.- при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Також, суд частково погодився з доводами представника позивача щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Приписи ст. 27 Закону «Про оплату праці» щодо порядку обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, відсилають до положень Постанови КМУ від 08.02.95 р. №100 (далі Порядок №100).

ВСУ в справі від 23.01.2012 р. у справі 6-87цс11 розяснив, як правильно застосовувати приписи ст. 235 КЗпП при стягненні заробітку за час вимушеного прогулу у спорах про поновлення на роботі.

з урахуванням наведених вище норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 р. IV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Представник позивача просив стягнути за час вимушеного прогулу з 01.04.2016року по день набрання законної сили рішення суду суму 5148грн., згідно наданого розрахунку: по 66грн. за кожний робочий день, виходячи з заробітної плати, встановленої строковим трудовим договором від 01.08.2012р. в розмірі 2000грн. на місяць ( п.4.1 договору).

Але, суду були надані докази щодо дії наказу від 29.08.2014року № 7-к, згідно з яким встановлено неповний погодинний робочий режим роботи з 01.09.2014року працівникам, в тому числі ОСОБА_1 32 години ( понеділок 3 год., вівторок -3 год., п»ятниця 2 год.).

За час вимушеного прогулу позивача всього підлягає оплаті за квітень 2016р. 32 год., за травень 2016р. 29 год., за червень до 17.06.2016року 18 год.

Відповідно до довідки ТОВ ММТ «Супутник» від 27.05.2016року №1 середньо годинна заробітна плата позивача становить 20грн.

А за час вимушеного прогулу : 32 + 29 + 18 = 79 год.х 20 = 1580грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 15,60,212-215,218.223 ЦПК України, ст.ст. 2,21,23,24,36,39-1,235 КЗпП України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю міжнародного молодіжного туризму «Супутник» з 31 березня 2016року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю міжнародного молодіжного туризму «Супутник» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2016року по 17 червня 2016року в розмірі 1580грн. та судовий збір на користь держави 1378грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

В частині поновлення на роботі рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_4