АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №193/1602/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/2008/К/16 суддя Патинка А.Г.
Категорія - 41 ( 1 ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Михайлів Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідач 04.07.2016 року звернувся до правоохоронних органів із звинуваченням ОСОБА_2 у крадіжці з його вуликів рамок з бджолами та медом і підміною їх на порожні, що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію в очах сусідів та односельців, завдає моральних страждань.

Просив суд зобовязати ОСОБА_3 спростувати свої звинувачення та вибачитися у судовому засіданні, стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. та судові витрати: 581,20 грн. судового збору і 1 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про стягнення на його користь з відповідача 50 000,00 грн. за завдану моральну шкоду, 2 155,20 грн. судового збору та 1 000,00 витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки доказам, які були добуті в ході судового розгляду справи та помилково визначив, що звинувачення відповідача є його судженнями, адже фактично дії ОСОБА_3 підпадають під визначення «діяння», тобто дії, які порочать його репутацію, честь та гідність. При цьому, судом не враховано, що позивач змушений доводити свою невинуватість у скоєнні злочину, що завдає йому моральних страждань.

Відповідач ОСОБА_3, будучи завчасно (21.10.2016 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому судової повістки-повідомлення про призначення судового засідання на 15.11.2016 року - а.с. 57), в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просив суд зобовязати ОСОБА_3 спростувати звинувачення у вчиненні кредіжки, викладені ОСОБА_3 у заяві до правоохоронних орагнів, та вибачитись у судовому засіданні, а також відшкодувати завдану моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позову та відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди на його користь.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є сусідами.

04 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Софіївського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу викрадення восени 2014 року невідомими особами з його помешкання рамок з медом з восьми вуликів та заміни їх на пусті. При цьому, зазначив, що у даному діянні підозрює своїх сусідів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с. 5).

Висновком старшого інспектора Софіївського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 18.07.2016 року перевірку матеріалів заяви ОСОБА_3 від 04.07.2016 року закінчено у звязку з тим, що не вдалося встановити причетність сусідів до зникнення рамок з вуликів заявника (а.с. 6).

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

В пункті 18 зазначеної Постанови вказано, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права

Так, статтями 57, 60 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до вимог ст. 40 Конституції України громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

З вищенаведеного витікає, що сама по собі обставина звернення особи (осіб) до компетентних органів не є поширенням недостовірної інформації щодо особи, відносно правомірності дій якої це звернення й направлено, а є фактично реалізацією соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів особи, яка звернулася.

Аналогічне розяснення міститься й в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року.

Отже, сам по собі факт звернення ОСОБА_3 до Софіївського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення злочину, в якій останній вказав позивача, як особу, яку він підозрює у вчиненні злочину, не може свідчити про порушення честі, гідності та ділової репутації позивача.

В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт притягнення ОСОБА_3 до відповідальності, в порядку передбаченому законодавством України з підстав встановлення наявності в поданій ним заяві завідомо неправдивих відомостей щодо ОСОБА_2 з метою принизити його честь, гідність та ділову репутацію чи відсутності наміру захистити свої права.

При цьому, висновок про результати розгляду матеріалів письмової заяви гр.ОСОБА_3 від 18.07.2016 року щодо неможливості встановити причетність сусідів, у тому числі й позивача ОСОБА_2 до зникнення рамок з вулиців позивача (а.с. 6), вищезазначених обставин не встановлюють, а сама по собі обставина щодо не підтвердження інформації, яка вказана ОСОБА_3 у його заяві відносно ОСОБА_2 не може бути підставою для задоволення його позову, у звязку з чим доводи позивача в апеляційній скарзі є необґрунтованими.

Отже, оскільки, порушення особистого немайнового права позивача діями відповідача відсутнє, то відсутні й підстави для задоволення предявленого ним позову в частині стягнення моральної шкоди.

Колегією суддів не приймаються до уваги пояснення позивача ОСОБА_2 та його представників про те, що поширена відповідачем ОСОБА_3 інформація ганьбить ОСОБА_2 в очах його сімї, сусідів та односельців, оскільки ОСОБА_2 не заявлялися позовні вимоги щодо захисту честі, гідності та ділової репутації у звязку з поширенням ОСОБА_3 недостовірної інформації щодо ОСОБА_2 серед сусідів та односельців, а, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачем недоведені та необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: