Справа № 310/2429/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Осипенківської сільської ради про виселення, зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, Осипенківської сільської ради про виселення, зняття з реєстрації, який неодноразово уточнювала і в останньому позові зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. В зазначеному будинку проживала ОСОБА_3 разом з дочкою від першого шлюбу ОСОБА_4. Маючи намір одружитися з відповідачем її дочка разом з нею зареєстрували проживання її майбутнього чоловіка в спірному будинку. Проживання її дочки з відповідачем в одному будинку стало нестерпним, оскільки останній зловживав спиртними напоями, принижував їх перед сусідами, вчиняв бійки, псував господарське майно, відмовлявся працювати. Вони часто сварились і відповідач не давав їй та її дочці проживати в спірному будинку. У зв'язку з такою поведінкою відповідача та з метою захисту вона неодноразово викликала поліцію. Рішенням суду шлюб між її дочкою та відповідачем розірвано. Відповідач проживає в належному їй будинку сам, а інколи з іншими невідомими особами і не дає можливості їй, її дочці та онуці проживати в будинку, погрожує фізичною розправою, знищенням майна, участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті за електроенергію, газ, водопостачання не приймає, чим завдає їй та дочці значних матеріальних збитків. Вона разом зі своєю дочкою навідували належний їй житловий будинок і встановили, що стан житлового приміщення всередині значно погіршився, в будинку безпорядок, в ньому збираються невідомі особи, які розпивають спиртні напої, вчиняють гуляння та бійки. ОСОБА_2 постійно перебуває в стані алкогольного сп'яніння і перешкоджає доступу до будинку. Посилалась на ч. 2 ст. 386, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 387, 391, 405 ЦК України, ч.1 ст. 116, ст. 157 ЖК України і просила виселити ОСОБА_2 з належного їй приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: 71160, АДРЕСА_1 та зобов'язати Осипенківську сільську раду зняти ОСОБА_2 з реєстрації з приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: 71160, АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився без поважних причин, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник Осипенківської сільської ради в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу в його відсутності.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 14.11.2001 року ОСОБА_1, яка до одруження мала прізвище ОСОБА_1 (а.с.14) є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Із довідки виконавчого комітету Осипенківської сільської ради Бердянського району Запорізької області від 18.04.2016 року, а також копій паспортів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 видно, що місце проживання останніх зареєстровано АДРЕСА_1 (а.с.8,9,10,34). Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою також підтверджується повідомленням Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області (а.с.26) та Осипенкіської сільської ради (а.с.27).

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 116 ч. 1 ЖК України передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи із зазначених вимог закону та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України заходи запобігання і громадського впливу мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї без надання іншого жилого приміщення у зв'язку з неможливістю сумісного проживання, таких заходів має бути не менше двох і вони повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Із пояснень свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, копії свідоцтва про шлюб від 19.02.2007 року (а.с.13), рішення Бердянського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року (а.с.15) судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 19.02.2007 року і за згодою власника ОСОБА_2 вселився в житловий будинок по АДРЕСА_1, де він, його дружина ОСОБА_3 проживали однією сімєю з власником будинку ОСОБА_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишився проживати в спірному будинку один, а ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_5, якій після укладення шлюбу привласнено прізвище ОСОБА_4 (а.с.10,12), та власник будинку ОСОБА_1 переїхали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2/Зелена в с. Осипенко Бердянського району Запорізької області.

Також поясненнями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 судом встановлено, що ОСОБА_2, проживаючи в житловому будинку по АДРЕСА_1 зловживає спиртними напоями і постійно перебуває стані алкогольного сп'яніння, принижує ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, вчиняє сварки та бійки, погрожує фізичною розправою, знищенням майна, перешкоджає доступу до будинку. У зв'язку з цим ОСОБА_3 неодноразово звертались до Бердянського відділу поліції головного управління національної поліції України в Запорізькій області для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності.

Позивачем надано суду висновок від 14.03.2016 року, згідно якого ОСОБА_3 звернулась 22.02.2016 року в Бердянський ВП ГУНП в Запорізькій області в зв'язку з тим, що до неї додому прийшов її колишній чоловік та влаштував сварку, але за заявою ОСОБА_3 перевірку припинено (а.с.74). Таким чином, даний висновок не підтверджує антигромадську поведінку ОСОБА_2 та вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу.

Крім того, позивач посилалась на висновок від 10.05.2016 року із якого видно, що 20.04.2016 року в Бердянський ВП ГУНП в Запорізькій області звернулась ОСОБА_3 із заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2, проганяв її з будинку по АДРЕСА_1 Із висновку слідує, що в ході перевірки опитати ОСОБА_2 не надалося можливим, тому подальший розгляд за повідомленням ОСОБА_6 припинено. У висновку зазначено, що остаточне рішення слід прийняти після опитування ОСОБА_2 та встановлення дійсних обставин даної події (а.с.75).

Із висновку від 06.05.2016 року видно, що 20.04.2016 року у Бердянському ВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано повідомлення ОСОБА_3 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 погрожував підпалити її будинок за адресою: АДРЕСА_1, але в ході перевірки опитати ОСОБА_2 не надалося можливим, тому подальший розгляд за повідомленням ОСОБА_3 припинено. Вирішено остаточне рішення прийняти після опитування ОСОБА_2 та встановлення дійсних обставин даної події (а.с.76).

Таким чином, висновки від 10.05.2016 року та від 06.05.2016 року не містять висновку про антигромадську поведінку та прийняття заходів попередження або громадського впливу відносно ОСОБА_2.

Посилання позивача та його представника на пояснення свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, які в судовому засіданні підтвердили антигромадську поведінку ОСОБА_2 та систематичне порушення ним правил співжиття і неможливість для інших проживання разом з ним в одному будинку не може бути безумовною підставою для задоволення позову, оскільки для виселення осіб з підстав, що передбачені ст. 116 ЖК України необхідно не тільки встановлення факту порушення, а і застосування до порушника заходів попередження або громадського впливу.

У порушення ст. 60 ЦПК України, яка покладає на позивача обов'язок з доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, ОСОБА_1 не надано належних доказів про застосування до ОСОБА_2 заходів запобігання або громадського впливу.

Наведене свідчить про те, що позивачем не доведено як факт систематичного порушення відповідачем правил співжиття, так і факт застосування до нього заходів впливу та безрезультатність застосування таких заходів.

Не доведено позивачем і систематичного руйнування чи псування ОСОБА_2 спірного жилого приміщення.

Оскільки виселення відповідачів з житла без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України є крайньою мірою, тому суд вважає необхідним застосувати до ОСОБА_2 захід запобігання, а саме попередження його про недопустимість порушення ним правил співжиття в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Із пояснень позивача, свідків та наданих доказів судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини щодо користування ОСОБА_2 житловим приміщенням у будинку по АДРЕСА_1.

За таких обставин, право або інтерес позивача може бути захищено тільки у спосіб, встановлений ст. 16 ЦК України та нормами ЖК України.

Разом з тим ст. 16 ЦК не міститься такого способу захисту порушеного права як зняття з реєстрації.

Стаття 3 та стаття 15 ЦПК України передбачено право особи на захист свого цивільного права чи інтересу лише в разі його порушення або оспорювання, але позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що реєстрацією відповідача в спірному будинку порушуються його права.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянину надається право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Закон визначає, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Як самостійний спосіб захисту порушеного права за змістом ст. 16 ЦК України вимога про зняття з реєстрації не підлягає застосуванню, оскільки реєстрація особи в житловому приміщенні нерозривно пов'язане з правом на житло і залежить від вирішення питання про житлові права сторін, які регулюється нормами ЖК України та ЦК України. І тільки після вирішення житлових прав зняття з реєстрації підлягає вирішенню в адміністративному порядку органом, що передбачений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і не відноситься до повноважень суду.

З огляду на викладене, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме зняття з реєстрації не підлягають застосуванню і підстави для зняття відповідача з реєстрації відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,15, 60, 208, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 116 ЖК України, ст. ст. 4, 16 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Осипенківської сільської ради про виселення, зняття з реєстрації відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про недопустимість порушення ними правил співжиття в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя