У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів позики та іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 4 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого остання передала в позику ОСОБА_2 10 433 500 грн, що складало еквівалент 1 000 000 Євро строком до 1 січня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики було укладено договір іпотеки. 24 вересня 2010 року між кредитором та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги, за яким їй відступлено право вимоги за вказаним договором позики. 24 вересня 2010 року між позивачем та відповідачами укладено додаткові угоди до договорів позики та іпотеки. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконала зобов'язання за договором позики, просила задовольнити позов.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом. Зазначав, що в договорі іпотеки відсутні істотні умови, зокрема, зміст та розмір основного зобов'язання, а у договорі позики зазначено про передачу коштів позичальнику готівкою до його підписання, що свідчить про те, що він не був укладений у письмовій формі. Посилаючись на викладене, просив ці правочини визнати недійсними.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року, первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 4 серпня 2010 року в розмірі 21 206 897 грн 63 коп., яка складається із: суми боргу - 19 467 613 грн, трьох процентів річних - 1 739 284 грн 63 коп. У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 4 серпня 2010 року в розмірі 21 206 897 грн 63 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_4 - житловий будинок загальною площею 371,3 кв. м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,0877 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за вказаною адресою з початковою ціною реалізації предмета іпотеки 11 048 240 грн шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині в задоволенні первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення в частині задоволення первісного позову до ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 4 серпня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній у позику передано 10 433 500 грн, що еквівалентно 1 000 000 Євро строком до 1 січня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики того ж дня між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок АДРЕСА_1

24 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір про відступлення права вимоги, за яким остання відступила позивачу право вимоги за договором позики. 24 вересня 2010 року між позивачем та відповідачами укладено додаткові угоди до договорів позики та іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором позики станом на 23 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1000000 євро, що за офіційним курсом Національного банку України становить 19467613 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Оскільки іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання, то кредитор у грошовому зобов'язанні, при його порушенні боржником, має право вимагати як стягнення боргу, так і звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення такого боргу.

Звернення стягнення на передане в іпотеку майно не позбавляє кредитора права на стягнення заборгованості.

Стягнення судом заборгованості по кредитному договору і звернення стягнення на предмет іпотеки на її погашення не може розцінюватись як подвійне стягнення, оскільки у першому випадку стягнуто заборгованість, а в другому звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу із спрямуванням виручених коштів на погашення заборгованості, тобто в останньому випадку кошти не стягувались.

Чинним законодавством не встановлено заборони на одночасне задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю, на її погашення.

Врахування стягнутих коштів та виручених від продажу іпотечного майна сум, які підлягають спрямуванню на погашення боргу, проводиться на стадії виконання судового рішення.

Відмова у захисті порушеного права у обраний позивачем спосіб, коли він не обмежений законодавством у можливості одночасного стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки на її погашення, та визначення одного із таких способів на власний розсуд суду є порушенням його права на доступ до правосуддя, яке передбачене ст. 3 ЦПК України, ст. 16 ЦК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неможливість одночасного стягнення заборгованості і звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають відхиленню.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти.

Враховуючи те, що кошти були одержані позичальником, про що зазначається і в касаційній скарзі, то посилання в ній на те, що вони були передані до укладення договору позики не може свідчити про неукладеність такого договору і бути підставою для визнання його недійсним.

Як на підставу недійсності договорів ОСОБА_4 вказував на те, що у них не чітко визначено зміст та розмір основного зобов'язання.

Між тим, як у договорі позики так і в договорі іпотеки визначено розмір переданих у позику коштів.

Вказівка у п. 3 договору позики від 4 серпня 2010 року та п. 3 додаткової угоди до нього від 24 вересня 2010 року, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 1000000 Євро за офіційним курсом Національного банку України на день платежу не свідчить про невизначеність предмету позику.

Визначення гривневого еквівалента переданих коштів у євро в договорі і стягнення судом коштів у гривнях за офіційним курсом гривні до євро на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству.

Про те, що іпотекою забезпечується виконання договору позики у такий спосіб встановлено і договором іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова