АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №752/2206/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми вартості робіт,-

УСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 15000 грн. у рахунок відшкодування вартості відновлення зруйнованої стіни у квартирі.

Вимоги обґрунтовує тим, що сторони є родичами, кожному з них належить по 1/2 частці у праві власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 зареєстрований у цій квартирі, у ній проживає і несе витрати з її утримання.

У період від»їзду йому стало відомо, що в квартирі були замінені замки, за згодою ОСОБА_3 поселені сторонні особи. Після приїзду та огляду квартири він виявив, що міжкімнатна перегородка була зруйнована. Зі свідчень сусідів, які бачили як виноситься сміття, участь у руйнуванні перегородки приймав особисто відповідач та двоє незнайомих людей.

Оскільки відповідач відмовляється відновити попередній стан квартири, ОСОБА_1 просить стягнути з нього 15000 грн. вартості ремонтно-відновлювальних робіт, що визначена суб»єктом оціночної діяльності.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києвавід 14 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_3 15000 грн. та 551,20 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на недоведеність факту спричинення шкоди саме ним; зазначає, що покази свідків не вказують на конкретно визначену особу, яка здійснювала відповідні руйнування; не підтверджено обставини, що така перегородка взагалі була у квартирі; зазначає, що доступ до квартири у відсутність позивача також мали його дочка ОСОБА_5 (опитана як свідок), її чоловік ОСОБА_6 (також опитаний як свідок) та співмешканка позивача.

Вказує на неприйнятність висновку оцінювача, титульний аркуш якого містить інформацію, яка заздалегідь встановлює його вину; висловлює сумніви, чи оглядала оцінювач квартиру, а також на те, що належним доказом був би звіт експерта.

Вказує на те, що позивачем порушуються його права користування власністю; судом не зроблено роздруківки технічного запису судового засідання. Висловлює сумніви, що відповідач за рахунок стягнутих коштів відновить перегородку квартири і в частці, що належить йому.

В судовому відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, посилаючись на викладені в ній обставини.

Позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, сторони є родичами (дядько та племінник відповідно), кожному з них належить по 1/2 частці у праві власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. У квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 у квартирі не зареєстрований та нею не користувався.

Згідно даних технічного паспорту квартира має дві житлові кімнати.

З матеріалів справи також убачається про наявність між сторонами конфліктної ситуації щодо права користування житловим приміщенням.

Відповідно до даних Звіту з визначення вартості збитку нанесеного власнику майна, внаслідок пошкодження співвласником, а саме 2-к житлової квартири №9, загальною площею, 45,0 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1» визначено вартість ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 15000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та покладаючи відповідальність за пошкодження майна на відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеною обставина завдання збитків позивачеві внаслідок неправомірних дій відповідача.

З такими висновками колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач посилається на те, що відповідачем зруйновано міжкімнатну перегородку, вартість відновлення якої визначено в розмірі 15000 грн., що і просить стягнути на свою користь, обґрунтовуючи ст.1166 ЦК України, ст.190 ЖК України.

Стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, та згідно цієї норми майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 190 ЖК України визначено відшкодування шкоди, заподіяної житловому фонду, та згідно цієї норми підприємства, установи, організації, а також громадяни, які заподіяли шкоду жилим будинкам, жилим приміщенням, інженерному обладнанню, об»єктам благоустрою і зеленим насадженням на прилеглих до будинків ділянках, зобов»язані відшкодувати заподіяну шкоду.

Цивільно-правова відповідальність за порушення житлового законодавства полягає у відновленні пошкодженого об»єкта або у відшкодування завданих житловому фонду збитків.

Відповідно до п.1.4.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17 травня 2005 №76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207 (далі Правила) визначено, що власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту , зобов»язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. У разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку.

За змістом зазначених вище правових норм, само по собі порушення конструктивних елементів будинку без відповідного дозволу уважається шкодою, заподіяною житловому фонду, порядок відшкодування якої визначено п.1.4.6 Правил.

З огляду на наведене, застосування правил ст.1166 ЦК України та ст.190 ЖК України до правовідносин, що виникли між сторонами, є помилковим, оскільки завдання збитків позивачу на суму 15000 грн., визначеної ним як вартість відновлення міжкімнатної перегородки, є недоведеним. При цьому, відповідно до змісту позовних вимог, питання про відновлення попереднього стану приміщення позивачем не порушується.

Відтак, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми вартості робіт - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов