У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Галичфарм» до Брюховицької селищної ради Шевченківського району м. Львова, ОСОБА_3 про визнання рішення сільської ради та державного акту про право приватної власності на землю недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Галичфарм», Брюховицької селищної ради Шевченківського району м. Львова, третя особа - відділ Держземагенства у м. Львові, про визнання ухвали та рішення сільської ради незаконними, визнання недійсним та скасування державного акту про право постійного користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Галичфарм» (далі - ПАТ «Галичфарм») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 березня 1994 року Брюховицька селищна рада народних депутатів м. Львова прийняла ухвалу, якою було вилучено з користування оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» ПАТ «Галичфарм» частину земельної ділянки площею 0,63 га, розташованої по АДРЕСА_1 та віднесено її до земель запасу.

Вказувало про те, що дану ухвалу селищної ради ним оскаржено у судовому порядку і рішенням арбітражного суду Львівської області від 18 січня 1995 року затверджено мирову угоду між вищевказаною селищною радою та акціонерним товариством «Галичфарм» (далі - АТ «Галичфарм»), правонаступником якого є товариство. 4 січня 1995 року ухвалою селищної ради внесено зміни до оскаржуваної ухвали від 18 березня 1994 року, якими зменшено розмір вилученої земельної ділянки з 0,63 га до 0,3 га.

Зазначало про те, що, вилучивши 0,63 га вищевказаної земельної ділянки, селищна рада розподілила цю частину між фізичними особами, проте, зменшивши вилучену площу до 0,3 га, не скасувала рішення від 24 травня 1994 року про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3, що увійшла до складу земельної ділянки, яка була повернута товариству. У зв'язку з цим вважало, що рішення селищної ради від 24 травня 1994 року є незаконним та таким, що порушує його майнові права. Крім того, вважало, що при передачі спірної земельної ділянки відповідачу порушено вимоги земельного законодавства у частині недотримання порядку зміни цільового призначення земельної ділянки.

З урахуванням наведеного ПАТ «Галичфарм» просило визнати недійсним та скасувати рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова від 24 травня 1994 року про надання у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі; визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року на його ім'я на вказану земельну ділянку.

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що він у встановленому законом порядку отримав у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0756 га, що підтверджується рішенням вищевказаної селищної ради від 24 травня 1994 року, та отриманим державним актом на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року. Зазначав, що ухвалою селищної ради від 4 січня 1995 року внесено зміни у п. 1 ухвали цієї селищної ради від 18 березня 1994 року вже після її виконання.

Вказував про те, що селищна рада неправомірно зменшила розмір вилученої у ПАТ «Галичфарм» земельної ділянки. Змінивши зазначену вище ухвалу, селищною радою порушено його права власності, оскільки належна йому на праві власності земельна ділянка увійшла до складу наданої ПАТ «Галичфарм» на праві постійного користування земельної ділянки.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив визнати незаконною ухвалу Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова від 4 січня 1995 року «Про внесення змін до ухвали Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова «Про вилучення земельної ділянки площею 0,63 га з користування оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1»; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова від 23 лютого 1995 року «Про видачу державного акту на право постійного користування АТ «Галичфарм» на оздоровчий табір «ІНФОРМАЦІЯ_1» у частині включення в земельну ділянку АТ «Галичфарм» земельної ділянки площею 0,0756 га, переданої йому для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; визнати недійсним та скасувати державний акт на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року, виданий дитячому оздоровчому табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» АТ «Галичфарм» на земельну ділянку площею 3,4351 га у частині включення земельної ділянки площею 0,0756 га переданої йому; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 площею 0,0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель шляхом зобов'язання ПАТ «Галичфарм» надати йому доступ до цієї земельної ділянки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року, позов ПАТ «Галичфарм» задоволено. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради Шевченківського району м. Львова від 24 травня 1994 року № 180 «Про надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель» щодо надання у приватну власності ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року, виданий Брюховицькою селищною радою народних депутатів м. Львова ОСОБА_3 та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 249. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Галичфарм» відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ПАТ «Галичфарм» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що селищна рада, вилучивши у товариства без його згоди земельну ділянку площею 0,63 га, не дотримавшись діючого на той час земельного законодавства, рішенням від 24 травня 1994 року незаконно передала частину цієї земельної ділянки ОСОБА_3 Таке рішення селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, є такими, що суперечать ЗК України. Крім того, зміни в ухвалу селищної ради від 18 березня 1994 року внесено на підставі мирової угоди, укладеної між товариством та селищною радою, яка затверджена рішенням арбітражного суду від 18 січня 1995 року, що набрало законної сили. Таким чином, доводи ОСОБА_3 про те, що селищна рада неправомірно зменшила розмір вилученої земельної ділянки, не мала права повторно надавати товариству право постійного користування земельною ділянкою та видавати державний акт на право постійного користування нею, є безпідставними.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до держаного акту на право користування землею, виданого у 1980 році (без дати) за хіміко-фармацевтичним заводом м. Львова, правонаступником якого є ПАТ «Галичфарм», закріплена у безстрокове і безоплатне користування земельна ділянка площею 3,07 га в межах згідно з планом користування для будівництва піонерського табору по АДРЕСА_1 (а.с. 14-19, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року відведено земельну ділянку площею 1 га Львівському хіміко-фармацевтичному об'єднанню «Львівфарм» під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт Брюховичі за рахунок черезсмужних земель колгоспу «Іскра», зобов'язано керівництво об'єднати та виготовити проектну документацію і погодити в установленому порядку. Проте, у матеріалах справи відсутні технічна документація на відведення вищевказаної земельної ділянки та державний акт на право користування на неї.

Ухвалою Брюховецької селищної ради народних депутатів м. Львова від 18 березня 1994 року вилучено з користування оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» Лівівської фармацевтичної фабрики земельну ділянку площею 0,63 га. Вилучену ділянку віднесено до земель запасу. Повідомлено землекористувача про втрату ним права землекористування через неподання клопотання про обґрунтування у потребі площі на решту території (а.с. 24, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів у м. Львові від 24 травня 1994 року надано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_2.

16 листопада 1994 року ОСОБА_3 на підставі вищевказаного рішення селищної ради відведено надану земельну ділянку, що підтверджується складеним планом земельної ділянки.

17 листопада 1994 року ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 21-23, т. 1).

Відповідно до довідки державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, відділу Держземагентства у м. Львові від 25 березня 2014 року у державному земельному кадастрі міститься інформація про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0,0756 га за категорією земель відноситься до земель житлової та громадської забудови, перебуває у власності ОСОБА_3 згідно з державним актом на право власності на землю від 17 листопада 1994 року.

Крім того, передчасним є висновок судів про те, що на підставі листа Львівської міської санітарно-епідеміологічної станції від 12 грудня 1994 року земельна ділянка надана у приватну власність ОСОБА_3 станом на 1994 рік відносилась до земель оздоровчого призначення на підставі ст. 73 ЗК України (у редакції 1990 року), оскільки, це не підтверджено належним та допустимими доказами. Надана ПАТ «Галичфарм» земельна ділянка площею 3,07 га у 1980 році у період дії ЗК Української РСР (у редакції 1970 року), не передбачалось зазначеного вище цільового призначення земель. Дана категорія земель за цільовим призначенням введена до ЗК України з 15 березня 1991 року. Проте суди не визначились із тим, чи ведуть у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України такі зміни у земельному кодексі до автоматичної зміни вже існуючих категорій земель без внесення змін до містобудівної документації, а саме генеральних планів.

Суди не звернули уваги на те, що у матеріалах справи докази щодо отримання у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки за рахунок земель вилучених із власності або користування третіх осіб відсутні. При цьому єдиним допустимим доказом того, що земельна ділянка ОСОБА_3 у період 1994-1995 років відносилася до категорії земель оздоровчого характеру може бути генеральний план смт Брюховичі дійсний у вказаний період, проте суд його не дослідив.

Судом також установлено про те, що ПАТ «Галичфарм» відповідно до державного акту на право користування на землю у 1980 році надано у безстрокове і безоплатне користування земельну ділянку площею 3,07 га у межах згідно з планом користування для будівництва піонерського табору «ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується матеріалами справи, проте, будь-які докази щодо перебування у нього в користуванні чи власності інших земельних ділянок відсутні.

Суд, посилаючись на рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року, передчасно дійшов висновку про те, що, незважаючи на відсутність у матеріалах справи технічної документації на відведення позивачу додаткової земельної ділянки площею 1,0 га та державного акту на право користування земельною ділянкою, документом, що засвідчує право тимчасового користування землею є вказане вище рішення районної ради.

Відповідно до ст. 15 ЗК Української РСР 1970 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) земля надається у безстрокове або тимчасове користування, яке може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років.

Згідно зі ст. ст. 16, 20 ЗК Української РСР надання земельних ділянок у користування здійснюється у порядку відведення на підставі рішення виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку у користування, після відводу земельних ділянок в натурі.

Суди не звернули уваги на те, що рішення ради народних депутатів не є документом, що підтверджує право позивача на тимчасове короткострокове користування земельною ділянкою площею 1,0 га, оскільки, у самому рішенні відсутня інформація про таке, відсутня інформація державного земельного кадастру про позивача, як землекористувача вказаної земельної ділянки. У цьому рішенні вказано, що має бути здійснено відвід земельної ділянки у майбутньому, тобто воно є підставою для виготовлення у подальшому технічної документації та відводу земельної ділянки.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що надання позивачу земельної ділянки площею 1,0 га у тимчасове короткострокове користування на підставі вказаного вище рішення районної ради, з урахуванням строку короткострокового землекористування встановленого ст. 15 ЗК Української РСР до трьох років, такій строк закінчився 12 грудня 1993 року, тобто до вилучення земельної ділянки площею 0,63 га, що відбулось 18 березня 1994 року.

Таким чином, суду слід визначитись із тим, чи на час прийняття селищною радою ухвали від 18 березня 1994 року про вилучення у ПАТ «Галичфарм» земельної ділянки площею 0,63 га, товариство мало у користуванні земельну ділянку площею 3,07 га, яка після вилучення становила 2,44 га.

Питання щодо правомірності вищевказаної ухвали селищної ради було предметом судового розгляду. Відповідно до рішення арбітражного суду Львівської області від 18 січня 1995 року затверджено мирову угоду між АТ «Галичфарм» та Брюховицькою селищною радою народних депутатів (а.с. 25, т. 1), на підставі якої 4 січня 1995 року ухвалою селищної ради внесено зміни до оскаржуваної ухвали від 18 березня 1994 року, якими зменшено розмір вилученої земельної ділянки з 0,63 га до 0,3 га. Отже, з 4 січня 1995 року у ПАТ «Галичфарм» відповідно до державного акту на право постійного користування землею 1980 року, залишилась у користуванні земельна ділянка площею 2,77 га (а.с. 28, т. 1).

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що на підставі: співставлення конфігурацій і розмірів земельних ділянок на плані землекористування у державному акті на право користування землею 1980 року та державному акті на право постійного користування землею від 1995 року, виданого ПАТ «Галичфарм»; графічного плану розташування об'єктів оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» на земельній ділянці площею 3,07 га, що надана ПАТ «Галичфарм»; зазначених меж земельної ділянки ПАТ «Галичфарм» згідно з державним актом 1980 року; висновку експерта про місцезнаходження земельної ділянки, яка передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі державного акту від 17 листопада 1994 року є передчасним висновок про те, що земельна ділянка, передана у приватну власність ОСОБА_3 згідно з рішенням Брюховицької селищної ради від 24 березня 1994 року, знаходиться у межах земельної ділянки, вилученої у ПАТ «Галичфарм» ухвалою селищної ради народних депутатів від 18 лютого 1994 року.

Отже, судові рішення ухвалені на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 залежить від дослідження доказів у справі, їх оцінки та вирішення первісного позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко