УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Мукачево Справа № 303/4134/14-ц 6/303/187/16

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.09.2015 року по цивільній справі

за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк»

до відповідача (1) ОСОБА_1

до відповідача (2) ОСОБА_3

до відповідача (3) ОСОБА_4

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.09.2015 солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача суму 15619,65 доларів США за кредитним договором від 02.11.2007 №KF41161.

Представник відповідача (1) звернувся до суду із заявою про відстрочку виконання вищевказаного судового рішення, шляхом розстрочення загальної суми заборгованості (185406,89 грн.) на щомісячні платежі в розмірі 5000 грн. до повного погашення заборгованості, з урахуванням можливості внесення першого платежу в розмірі 20000 грн.

Як на підставу для задоволення поданої суду заяви, представник заявниці вказав на обставини щодо важкого матеріального становища, а також утриманням одним із відповідачів дружини із двома неповнолітніми дітьми. Крім того у відповідачів відсутнє в наявності майно, яке б можна було реалізувати у рахунок погашення заборгованості.

Уповноважений представник позивача в судове засідання не зявився, натомість подав до суду заяву про розгляд заяви без його участі. У задоволенні заяви просив відмовити.

Відповідачі та представник відповідача (1) до суду також не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали заяви та цивільної справи №303/4134/14-ц, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною пятою ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Поряд з цим, ст. 373 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Виходячи з аналізу змісту даної статті, відстрочкою слід вважати такий спосіб виконання зобов'язання, при якому строк його виконання відкладається чи переноситься на певний час. Встановлення такого способу виконання судових рішень має відбуватися у виключних випадках.

Як вказав Пленум Верховного суду України у п.26 своєї постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наведені представником заявника обставини щодо неможливості виконання судового рішення, з посиланням на важке фінансове становище, відсутності майна для реалізації в рахунок погашення заборгованості, а також утриманням одним із відповідачів дружини із неповнолітніми дітьми, судом, у якості фактичних підстав для задоволення заяви, відхиляються, оскільки вказані обставини не є винятковими, та такими що утворилися внаслідок непереборних, об'єктивних, незалежних від боржників обставин у розумінні ст. 373 Цивільного процесуального кодексу України.

Незадовільне фінансове становище, відсутність майна для реалізації в рахунок погашення заборгованості та утриманням сім»ї не можуть вважатися винятковими підставами для несвоєчасного виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

При цьому суд, виходить з того, що позивач (стягувач), надавши відповідачу (1) кредитні кошти в сумі 21000 дол. США також поніс матеріальні втрати від цієї цивільно правової операції, та у повній мірі має право на відновлення свого порушеного права у контексті з положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України.

З урахуванням вищенаведеного, а також з огляду на відсутність належних доказів, які б обєктивно підтверджували неможливість виконання судового рішення, (хвороба боржника або членів її сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), суд не знаходить правових підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 209-210, 373 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Кость