Справа № 352/2420/15-ц
Провадження № 2/352/300/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Пилипів М.В.

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка одночасно діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, про визнання такими, які втратили право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, -

в с т а н о в и в :

Позивачі за первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 14.12.2015 р. звернулись в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_5, яка одночасно діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, про визнання відповідачки та її малолітньої дочки такими, які втратили право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 03.02.2016 р. до участі в справі у порядку ч.3 ст.45 ЦПК України залучено орган опіки та піклування Тисменицької РДА для подання висновку на виконання своїх повноважень.

Після уточнення позову 05.02.2016 р. позивачі за первісним позовом просили визнати ОСОБА_5 разом з її малолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, які втратили право на користування житловим приміщенням у будинку № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_5 04.04.2016 р. подала зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, у якому просила вселити її та її малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, у будинок № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області.

Ухвалою суду від 04.04.2016 р. обидва позови обєднані в одне провадження.

Первісний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовували тим, що вони є співвласниками житлового будинку № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області. Відповідачка ОСОБА_5, яка є молодшою дочкою позивача, зареєстрована у будинку, однак, фактично у ньому не проживає з серпня 2009 р., коли після одруження переїхала проживати до свого чоловіка ОСОБА_8 у м. Тисменицю. 15.04.2010 р. у відповідачки народилась дочка ОСОБА_9, яку вона зареєструвала у будинку за місцем своєї реєстрації. На початку березня 2015 р. на прохання позивача відповідачка разом з чоловіком та двома дітьми переїхали проживати до ІНФОРМАЦІЯ_4. 20.03.2015 р. чоловік відповідачки ОСОБА_8 тяжко побив позивачку ОСОБА_4, яка напередодні 19.03.2015 р. повернулась із Києва після проходження реабілітації по відновленню зору, оскільки перенесла дві операції після інсульту; у результаті позивачка три тижні стаціонарно лікувалась в Івано-Франківській ОКЛ. ОСОБА_8 засуджений за вчинення вказаного злочину. Зразу після вчинення злочину останній покинув спірний будинок, а відповідачка через кілька днів також добровільно виселилась з будинку разом з дітьми, забравши речі, не бажаючи жити в будинку без чоловіка. Вважають, що відповідачка, яка у березні 2015 р. тимчасово перебувала у спірному будинку, фактично не проживає у ньому з 2009 р., згідно ч.2 ст.405 ЦК України втратила право на користування житлом у належному їм будинку.

Зустрічний позов ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що після її одруження у 2009 р. з ОСОБА_8 її батько ОСОБА_3 постійно просив, щоб вони переїхали жити до його будинку № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя Тисменицького району. Вони з чоловіком погодились і на початку березня 2015 р. переїхали до спірного будинку, перевезли всі свої особисті та хатні речі; поселились на другому поверсі на правах членів сімї, де перед тим зробили ремонт, з однієї житлової кімнати зробили ванну і кухню, облицювали плиткою і встановили теплу підлогу у ванній кімнаті, побілили кухню. У кінці березня 2015 р. між її чоловіком та її сестрою ОСОБА_3 виник конфлікт, під час якого чоловік спричинив сестрі тілесні ушкодження. У звязку з цим батько ОСОБА_3 вигнав їх з будинку, не дав їм ключів, заявивши, щоб вони більше не появлялись у будинку і забрали всі речі. Вона з чоловіком і дітьми вимушена була покинути спірний будинок, у якому залишились їхні хатні речі, і повернутись до м. Тисмениця, де проживають з дітьми у найманому житлі.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні уточнений первісний позов підтримали і просили його задовольнити; зустрічний позов не визнали і пояснили, що зразу після вчинення злочину чоловік відповідачки сам втік з будинку, а відповідачка через кілька днів добровільно виселилась з будинку з дітьми і пішла за чоловіком, її ніхто не виганяв; необхідні речі вона та її чоловік забрали; у звязку з необґрунтованістю зустрічного позову про вселення просили у його задоволенні відмовити.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, у поданій суду заяві просила справу розглянути в її відсутності.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_5 та її представник у судовому засіданні цей позов підтримали і просили його задовольнити; первісний позов не визнали і пояснили, що відповідачка за проханням батька поселилась у спірному будинку за місцем своєї реєстрації для постійного проживання, перед тим зробила ремонт у наданому батьком житлі на другому поверсі будинку, де проживала протягом березня 2015 р. до того, як батько вигнав її з будинку після вчинення її чоловіком злочину. Оскільки вона не проживає у спірному будинку з кінця березня 2015 р., а первісний позов заявлений 14.12.2015 р., то вказаний позов є передчасним, так як на час предявлення первісного позову згідно вимог ч.2 ст.405 ЦК України вона не втратила права на користування житлом. Просили у первісному позові відмовити.

Представник органу опіки та піклування Тисменицької РДА у судовому засіданні підтримав рішення комісії з питань захисту прав дитини від 06.05.2016 р. «Про охорону майна малолітньої ОСОБА_6», у якому комісія вважає за доцільне відмовити у позові ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 та її малолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, які втратили право на користування житловим приміщенням у будинку № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що ні первісний, ні зустрічний позови не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками на праві спільної часткової власності житлового будинку № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області згідно договору дарування житлового будинку від 21.09.1999 р., право власності зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 22.09.1999 р. (а.с.12); крім того, право спільної часткової власності позивачів на спірний будинок зареєстровано 04.02.2016 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.68-69).

У спірному будинку зареєстрована відповідачка за первісним позовом ОСОБА_5, яка є дочкою ОСОБА_3 та рідною сестрою ОСОБА_4, разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На початку березня 2015 р. на прохання позивача ОСОБА_3 відповідачка разом з чоловіком ОСОБА_8 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_7 переїхали на постійне місце проживання до спірного будинку № 12А по вул. Липова-Осада в с. Загвіздя, перевезли всі свої особисті та хатні речі, зробивши перед тим ремонт у наданому батьком житлі на другому поверсі будинку. 20.03.2015 р. ОСОБА_8 вчинив злочин, спричинивши тілесні ушкодження позивачці ОСОБА_4, за що був згодом засуджений Тисменицьким районним судом.

Вказаних обставин обидві сторони не заперечували.

Судом встановлено, що одразу після вчинення злочину чоловік відповідачки покинув спірний будинок, а відповідачка через деякий час у кінці березня 2015 р. добровільно виселилась з будинку з дітьми, забравши необхідні речі та повернувшись до чоловіка в м. Тисмениця, де винаймають житло, у якому проживають разом з дітьми.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно розяснень, які містяться у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК); суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

З огляду на викладене, враховуючи встановлену судом обставину щодо не проживання відповідачки у спірному будинку з кінця березня 2015 р., тобто менше одного року на час предявлення позивачами первісного позову (станом на 14.12.2015 р.), що на час предявлення цього позову не закінчився річний строк, протягом якого за членом сімї власника зберігається право на користування житловим приміщенням незалежно від причин відсутності; з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини від 06.05.2016 р. «Про охорону майна малолітньої ОСОБА_6» (а.с.59-61), суд дійшов висновку про безпідставність первісного позову, у задоволенні якого слід відмовити.

Стосовно заявленого ОСОБА_5 зустрічного позову про вселення суд вважає, що позивачка у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовував свій позов, зокрема, того, що батько ОСОБА_3 вигнав її з будинку після вчинення її чоловіком злочину в кінці березня 2015 р.

Як пояснила в судовому засіданні свідок позивача за зустрічним позовом ОСОБА_10, їй зі слів позивачки відомо, що та сама пішла від батька зі спірного будинку.

За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність зустрічного позову.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 29, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у первісному позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка одночасно діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, про визнання такими, які втратили право користування житловим приміщенням.

Відмовити у зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча М.М.Хоминець