Номер провадження: 22-ц/785/1087/16
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І., Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, який в процесі розгляду справи уточнила, та просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітній дітей: ОСОБА_4, 2005 року народження та ОСОБА_5, 2009 року народження, та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 2 000 гривень щомісячно (т. 1 а. с. 3-6, 55-57).

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що починаючи з 2006 року відповідач почав зловживати алкогольними напоями та наркотичними засобами. У 2006 році він потрапив у ДТП, що спричинило смерть людини. Проти відповідача була порушена кримінальна справа за ст. 286 ч. 2 КК України. У 2007 році проти відповідача порушена кримінальна справа за ст. 364 ч. 2 КК України. Ховаючись від правоохоронних органів відповідач разом із родиною виїхав за кордон до Ізраїлю, де мешкає його мати. Після народження у 2009 році другої дитини відповідач почав знову зловживати алкоголем та наркотичними засобами. У 2010 році позивачка разом з дітьми виїхала з Ізраїлю до України, але повернулася до Ізраїлю оскільки відповідач подзвонив і сказав що у нього діагностували рак і попросив побачитися з дітьми. По приїзду до Ізраїлю позивачка зрозуміла, що він це все вигадав та подав заяву про заборону виїзду з Ізраїлю позивачки та її неповнолітніх дітей. Відповідач відібрав у ОСОБА_3 кредитні картки та погрожував вбивством. У 2012 році ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми повернулася на Україну та розлучилася з відповідачем. На даний час відповідач знаходиться у міжнародному розшуку та має великі борги у ПАТ «Приватбанк».

ОСОБА_3 зазначила, що відповідач не надає матеріальної допомоги, діти знаходяться у постійному страху, що їх батько позбавить життя їх матері, дідуся та бабусі.

Заочним рішенням суду від 19.03.2013 року позов ОСОБА_3 задоволено (т. 1 а. с. 144-145). Ухвалою суду від 20.11.2013 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду (т. 1 а. с. 164-165).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року позовні вимоги задоволені частково. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 1 600 гривень, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.01.2013 року і до досягнення повноліття дочки ОСОБА_4, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7, стягнено судовий збір на користь ОСОБА_3 у розмірі 114,70 гривень (т. 2 а. с. 32-36).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 45-51).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що докази по справі, свідчать про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у зв'язку з ухиленням його від виконання батьківських обов'язків відносно своїх малолітніх дітей.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та доказам по справі.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2007 року по 23 серпня 2012 року.

Від вказаного шлюбу народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

За згодою батьків ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, був зареєстрований громадянином України в Посольстві України в Державі Ізраїль, про що в книзі реєстрації набуття громадянства України 25 березня 2010 року був зроблений запис № 83, що підтверджується Довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 532/83 від 25.03.2010 року та аналогічною довідкою Посольства України в державі Ізраїль за № 6164/19-530-187.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підставою для відповідальності батьків є ухилення їх від виконання батьківських обов'язків, що включає наявність вини.

При цьому, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

В той же час, суди при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав в кожному конкретному випадку повинні звертати увагу на вимоги ч. ч. 4-6 ст. 19 СК України, відповідно до якої при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У даному випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації від 15 лютого 2013 року за № 0562/01-20, існує доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Органом опіки та піклування було встановлено, що ОСОБА_3 разом з дітьми зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 навчається в Одеській спеціалізованій школі № 121, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, відвідує Одеський дошкільний навчальний заклад «Ясла-садок № 69», діти перебувають на обліку в Дитячій поліклініці № 7 м. Одеси. З дати свого народження діти зареєстровані в м. Одесі, однак періодично виїжджали до країни Ізраїль, де останнім часом постійно проживав їх батько - ОСОБА_2 Подружжя проживає окремо, шлюбні стосунки припинили, дітей спільно не виховують. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. В 2006 році порушено кримінальну справу по звинуваченню ОСОБА_2 з скоєнні злочину, а в 2007 році його оголошено в розшук. Довготривала відсутність батька, з його вини, негативно впливає на психіку дітей їх емоційний стан, всебічний розвиток та матеріальне становище. Малолітні діти знаходяться на утриманні матері, яка побоюється незаконного вивезення дітей за межі України, вказуючи про погрози такого змісту колишнього чоловіка (т. 1 а. с. 109).

Відповідно до характеристик на дітей, наданих завідуючим ОДНЗ № 69 та наявних в матеріалах справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зарекомендували себе як талановиті, добре виховані діти, які вчаться із задоволенням. Діти завжди чисті, охайні, в доброму настрої приходять до дитячого садочку, тобто мати добре дбає про дітей. Згідно зазначеної характеристики в дитячий садок дітей приводить мати, батька педагогічний склад дитячого садочку ніколи не бачив, ніякої участі у вихованні дітей батько не приймає. Що стосується матері, то вона активно приймає участь в організації свят, надає допомогу в благоустрої дитячого садочку, завжди ввічлива до всіх працівників.

Згідно характеристик на ОСОБА_3 від сусідів, завірені печаткою ЖБТ «Темп» та від ФОП ОСОБА_8, ОСОБА_3 за час спілкування з ними зарекомендувала себе як талановита та відповідальна людина, що досягає поставлених цілей, у спілкуванні з людьми вихована. Також в характеристиках від сусідів було зазначено, що батька дітей, ОСОБА_2, вони ніколи не бачили.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_1 від 18 вересня 2012 року, складеного працівниками територіального відділу служби у справах дітей ОМР, проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з матір'ю - доцільне.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком органу опіки та піклування, вважає його обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини.

Доказів того, що батько приймає участі у вихованні дітей матеріали справи не містить.

Зі змісту довідки Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в Одеській області № 13/1421 від 15.05.2014 року вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 оголошений в розшук, він переховується від суду по кримінальному провадженню № . Перебуває у розшуку у зв'язку з обвинуваченням в скоєнні злочинів, передбачених ст. 286, ч. 2, ст. 364 ч. 3 КК України.

Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.10.2012 № 30.1.0.0/2- повідомлено, що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором складає 74 975,44 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу батька позивачки, ОСОБА_9 відповідачем були погрози у вигляді повідомлень з нецензурними змістом.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 показали суду, що батько ОСОБА_2 не піклується про дітей, матеріальної допомоги не надає.

Позивач не заперечувала, що отримала від відповідача переказом перед новим 2015 роком 400,00 гривень. Жодних інших коштів на утримання дітей з 2012 року вона не отримувала. Жодного доказу про піклування ОСОБА_2 про дітей матеріали справи не містять.

Довід представника ОСОБА_2 про те, що є рішення Ізраїльського суду про повернення дітей до Ізраїлю, яке Україна повинна поважати та сприяти його виконанню, є неспроможним.

Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання повернути дітей до держави Ізраїль.

Судовими рішеннями встановлено, що у зв'язку з конфліктами у сім'ї між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у сімейному суді м. Беер-Шева Держави Ізраїль була укладена угода про встановлення місця проживання та сумісної опіки над неповнолітніми, а також судом встановлена заборона виїзду дітей з Ізраїлю.

28 червня 2012 року за згодою позивача та з дозволу суду, наданого рішенням сімейного суду м. Беер-Шева Держави Ізраїль за справою № 53605-02-11 від 18 грудня 2011 року, яким скасована постанова про заборону виїзду з країни, яке було видане 02 березня 2011 року при розгляді судової справи № 53605-02-11, відповідачка з дітьми виїхали в Україну до своїх батьків в м. Одеса та до теперішнього часу не повернулась до Ізраїлю (т. 1 а. с. 203-209).

Отже, посилання представника ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 викрала дітей та самовільно їх вивезла в Україну є помилковими і не кореспондуються з матеріалами справи.

Необґрунтованими та надуманими є доводи скарги про те, що Ізраїльський суд прийняв рішення про визнання дій матері ОСОБА_3 протизаконними та згідно Гаазькій конвенції кваліфікованими, як викрадення дітей.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання повернути дітей до держави Ізраїль.

При розгляді даної справи було встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до сімейного суду м. Беер-Шева Держави Ізраїль з позовом проти ОСОБА_3 про видачу рішення, заснованого на ст. 15 Закону Гаазької конвенції (повернення викрадених дітей) 1991 року, про визнання неповернення неповнолітніх до Ізраїлю протизаконним.

20 травня 2013 року, на підставі заяви позивача з додатками, Ізраїльським судом за відсутністю сторін ухвалено рішення, яким встановлено, що: 1. місце проживання неповнолітніх дітей є місто Арат Держави Ізраїль; 2. до виїзду неповнолітніх з Ізраїлю, 28 червня 2012 року, вони знаходилися під спільною опікою позивача та відповідачки; 3. неповернення неповнолітніх до Ізраїлю без згоди батька суперечить ізраїльському закону та є порушенням опікунських прав ОСОБА_2; 4. неповернення неповнолітніх до Ізраїлю зроблено протизаконним способом, відповідно до ст. 3 Гаазької конвенції (т. 2 а. с. 190-191).

Україна приєдналася до Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року.

Для визнання переміщення дитини незаконним необхідно наявність одночасно двох обставин: порушення прав на піклування та ефективність здійснення такого піклування тим, чиї права порушені на момент переміщення або утримання.

Статтею 12 Конвенції передбачено, що, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

При розгляді цій справи було встановлено, що з початку мешкання малолітніх дітей на території України минуло понад 2,5 роки. Вони вже тоді були влаштовані до навчальних закладів: ОСОБА_5, 2009 року народження до Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок № 69», який він відвідує з 28.08.2012 року по теперішній час; ОСОБА_4 до Одеської спеціалізованої школи № 121 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивчанням іноземних мов, яку вона відвідує з 01.09.2012 року по теперішній час. Діти відвідують заняття, приймають участь у шкільних гуртках та додаткові спортивні заняття, забезпечені всім необхідним в установах навчання та у побуті. Відповідно до характеристики, що складена директором департаменту культури та туризму Одеської міської ради, мати ОСОБА_3 характеризується позитивно.

Згідно «Висновку спеціаліста» по соціальній роботі Одеського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Одеської міської ради № Т-185 та № Т-185/1 від 15.12.2014 року ОСОБА_13, який був опитаний у судовому засіданні, аргументував свої висновки та рекомендації так: «В цілому психологічний клімат у родині позитивний та сприймається дитиною, як комфортний. Діти являються соціально адаптовані до проживання в Україні. Переїзд до іншої країни може негативно вплинути на психоемоційний стан дітей».

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, оголошено у розшук, та він переховується від суду по кримінальному провадженню № по обвинуваченню його в скоєнні злочину, передбаченого статтею 286 ч. 2, ст. 364 ч. 3 КК України.

В матеріалах справи (про зобов'язання повернути дітей) відсутні дані про намагання ОСОБА_2 піклуватися та відвідувати своїх дітей на протязі 33 місяців їх мешкання на території України. Суд дійшов висновку про те, що відповідачка не вчиняє незаконне утримування дитини в Україні, в розумінні ст. ст. 3 і 5 Конвенції 1980 року. Діючи у такий спосіб, відповідачка не порушує права опіки позивача на піклування про дітей, передбачені рішенням сімейного суду м. Беер-Шева, відповідно до статті 5 Конвенції, що зобов'язує державу Україну згідно ст. 2 цієї Конвенції вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини до держави постійного місця проживання дитини.

ОСОБА_3 відмовляється добровільно повернути дітей під юрисдикцію Ізраїлю, мотивуючи свою відмову тим, що позивач ніколи не піклувався про дітей. Поряд з цим стороною відповідачки надано суду докази щодо оскарження рішень ізраїльських судів та про виїзд ОСОБА_2 з території Ізраїлю назавжди. Таким чином, суд дійшов висновку, що наявні всі умови, визначені у статті 13 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, не зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання.

Крім того, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 липня 2014 року про витребування доказів було витребувано у компетентного суду Держави Ізраїль відомості про те, чи дійсно було скасовано рішення сімейного суду м. Беер-Шева Держави Ізраїль від 20 травня 2013 року, а також витребувано належним чином завірену копію цього рішення та копію вердикту про закріплення домовленості сторін по родинному процесу 53605-02-11 від 15.05.2011 року з питання опікунства дітей, який був поданий позивачем ОСОБА_2 проти відповідачки ОСОБА_3. Але відповіді не надійшло (т. 2 а. с. 73-87).

Наведені вище обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, у зв'язку з чим за приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи.

Необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що рішенням суду по сімейним справам міста Беер-Шева, Ізраїль (суддя Геула Левин), (справа номер 53605-02-11) від 15.05.2011 року, було визначено місце проживання неповнолітніх дітей на території Ізраїлю, тому діти повинні проживати в Ізраїлі, що надасть можливість батьку піклуватися та утримувати їх. Так, представником позивача не було надано жодного доказу того, що позивач має достатній дохід для забезпечення потреб своєї сім'ї, а саме має змогу надавати належний рівень розвитку для дітей, медичне обслуговування та фінансову стабільність, а також, що він дійсно мешкає у державі Ізраїль.

Крім того, представником позивача у судовому засіданні було надане рішення від 20.05.2014 року Мирового суду м. Беер-Шева Ізраїлю про анулювання справи № 62376-05-13, яким встановлено, що ОСОБА_2 у травні 2014 року покинув країну Ізраїль назавжди. Спроби зв'язатися з позивачем провалились. Колишні працівники позивача наразі ведуть процес ліквідації фірм, які є у власності позивача. За інформацією, яка є у нижчевказаних осіб, ОСОБА_2 покинув країну назавжди, у зв'язку з боргами перед банками та працівниками (т. 1 а. с. 213-214).

Отже, відсутні достовірні відомості, в якій країні на теперішній час проживає ОСОБА_2, його представник також не міг надати такі відомості.

Доводи представника ОСОБА_2 про те, що перебування в розшуку є перешкодою для його спілкування з дітьми, судова колегія не приймає до уваги, оскільки відповідач був оголошений в розшук, у зв'язку з його протиправними діями, направленими на уникнення відповідальності за скоєний злочин, він має непогашені боргові зобов'язання перед банками України (ПАТ КБ «Приватбанк» ), зі змісту рішення Ізраїльського суду вбачається, що він має борги перед банками Ізраїлю та працівниками, належних йому фірм, не надані відомості про його місце проживання та працевлаштування, а відтак вказані обставини та винні дії відповідача не можуть свідчити про поважність причин ухилення ОСОБА_2 від виконання ним своїх батьківських обов'язків.

У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Суд першої інстанції, враховуючи доведеність винної поведінки батька, з урахуванням його особи, а також інших конкретних обставин справи повно та всебічно дослідив численні докази по справі, які свідчать про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, у зв'язку з його ухиленням від виконання батьківських обов'язків (зокрема, відмовою від піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх утримання, навчання, підготовки до самостійного життя, відмовою від спілкування з дітьми, не забезпеченням харчування, медичного догляду, лікування дітей, не створення умов для отримання ними освіти, тобто взагалі відсутність участі в житті дітей) та прийняв правильне рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з урахуванням інтересів дітей.

Також судова колегія погоджується з висновком суду про необхідність стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

При ухваленні рішення судом врахований стан здоров'я і матеріальне становище дитини, а також стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, та встановлення інших осіб, які перебувають на утриманні відповідача.

Суд має виходити з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов'язків батьків щодо догляду та матеріального забезпечення неповнолітньої дитини. При вирішенні спору суд має врахувати положення ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Представник ОСОБА_2 погоджувався з сумою аліментів визначеною судом, проте вважав, що аліменти не повинні бути стягнуті з відповідача, оскільки коли діти будуть повернуті до держави Ізраїль, він там їх бути утримувати.

Проте, вказані доводи є безпідставними, оскільки спір про зобов'язання ОСОБА_3 повернути дітей до держави Ізраїль вирішений судом. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Крім того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом з матір'ю (т. 2 а. с. 71-72).

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судова колегія погоджується з доцільністю стягнути з відповідача аліменти на утримання його малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 600,00 гривень, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого на відповідний період законом, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову - з 17 січня 2013 року й до досягнення повноліття дочки ОСОБА_4, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7.

Інші доводи носять описовий характер і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.