22-ц/775/527/2016(м)
Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Васильченко О.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Бугрим Л.М.

суддів Лопатіної М.Ю., Сороки Г.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту знаходження у шлюбних відносинах, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання спадкоємцем першої черги, визнання права власності у порядку спадкування.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 1998 року по 04.06.2013 року вона проживала з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. 04.06.2013 року ОСОБА_5 помер. На протязі усього часу спільного проживання з ним вони проживали у належній йому двокімнатній кватирі № 70 розташованій у будинку № 198 по вулиці Зелинського у м. Маріуполі. Цей факт спільного проживання підтверджується актом про проживання від 22.08.2013 року. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну йому квартиру. 13 травня 1996 року ОСОБА_5 склав заповіт на користь своєї онуки ОСОБА_6О.( після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 ) На підставі ст.. 1246 ЦК України вона має право на спадкування цього майна як спадкоємець четвертої черги оскільки проживала зі спадкоємцем однією сімєю більш ніж пять років до часу відкриття спадщини. Разом з тим згідно зі ст. 1259 ЦК України вона має право на спадкування разом зі спадкоємцями відповідної черги , які мають право на спадкування,оскільки вона була фактичною дружиною померлого. З цих підстав просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 1998 року по 04.06.2013 року. Визнати її спадкоємцем першої черги та визнати за нею в порядку спадкування право власності на ? частину квартири.

Упослідуючому, 27 січня 2014 року ОСОБА_4 змінила позовні вимоги, та ставила питання про встановлення факту знаходження у шлюбних відносинах, визнання права спільної сумісної власності на майно,. визнання права власності на ? частину майна . В обґрунтування позову посилалась на те,що з 1998 року по 04.06.2013 року вона проживала з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу.04.06.2013 року ОСОБА_5 помер. На протязі усього часу спільного проживання з ним вони проживали у належній йому двокімнатній кватири № 70 розташованій у будинку № 198 по вулиці Зелинського у м. Маріуполі. Цей факт спільного проживання підтверджується актом про проживання від 22.08.2013 року. Під час сумісного проживання з ОСОБА_5 вони вели спільне господарство, були повязані сумісним побутом, мали зобовязання один перед одним як подружжя, піклувались один про одне , здійснювали сумісні покупки, зустрічались на сімейних святах у родичів як подружжя. За час сумісного проживання в спірній квартирі разом з чоловіком було проведено ремонт, проведена заміна віконних блоків на металопластикові та замінено покриття підлоги,зроблена заміна сантехники, системи водопостачання,, наклеєні шпалери . Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну йому квартиру.13 травня 1996 року ОСОБА_5 склав заповіт на користь своєї онуки ОСОБА_6О.( після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 ). Вона вважала , що оскільки майно ОСОБА_5 значно збільшилось у вартості у звязку з ремонтом квартири , то у неї виникло право власності на ? частину спірної квартири .З вказаних підстав просила задовольнити позов.( а.с.20-22 т.1 )

Рішенням суду позовні вимоги були задоволені. Встановлено факт знаходження у шлюбних відносинах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 1998 року по 04.06.2013 року. Спірна квартира визнана обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 За ОСОБА_4 визнано право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

На вказане рішення представником ОСОБА_2О -.ОСОБА_3 була подана апеляційна скарга у якій ставиться питання про скасування судового рішення та про відмову у позові. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача посилався на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт посилався на те, що спірна квартира належала у рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_7,які склали заповіт на належні їм частки на користь онуки ОСОБА_6 На час смерті бабусі ОСОБА_7 ОСОБА_6 виповнилось 12 років і тому вона як неповнолітня особа безумовно прийняла спадщину . Доказів того, що позивач за час сумісного життя з ОСОБА_5 зробила ремонт належної йому квартири, що дає її право на визнання за нею право власності на ? частину квартири є помилковим . Сімя ОСОБА_6 приїздила на поховання ОСОБА_5 та бачила в квартирі проведений ремонт це замінені шпалери на кухні та більше нічого. Судом не було підрахована точна сума витрат на ремонт квартири , у рішенні зазначено ,що ремонт проведено на суму більш ніж на 22000 грн.. Судом було враховано час знаходження у фактичних шлюбних відносинах позивача та ОСОБА_5 з 1998 року по 04.06.2013 року , у той час як можливість встановлювати факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу було передбачено ч. 1 п.5 ст. 256 ЦПК України у редакції Закону , який набрав чинності з 1 вересня 2005 рок, а тому зазначена норма закону не може бути застосована до правовідносин, які виникли у 1998 році. Окрім того, апелянт просив скасувати реєстрацію права власності на ? частину квартири за ОСОБА_4, яка була здійснена на підставі рішення суду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 підтримувала доводи апеляційної скарги , просила рішення суду скасувати та ОСОБА_4 відмовити у позові.

Позивач ОСОБА_4 просила відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді,вислухавши пояснення сторін ,перевіривши матеріали справи , доводи апеляційної скарги ,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню , рішення суду - скасуванню, а по справі слід постановити нове рішення , яким у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного .

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення , яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом . Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повного і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає, що дає підстави для його скасування.

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач починаючи з 1998 року по день смерті ОСОБА_5 04.06.2013 року проживала разом з ним однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу і за час сумісного життя за спільні кошти зробили ремонт належної ОСОБА_5 квартири , то у позивача виникло право власності на ? частини цієї квартири

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю , але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі , майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Зазначене положення закону не передбачалось нормами Кодексу про шлюб та сімю України , який діяв раніше на час виникнення спірних правовідносин тобто станом на 1998 рік і вперше таке положення закону було закріплено нормами Сімейного Кодексу України, який введено в дію з 1 січня 2004 року .

Відповідно до цього також правовідносини з приводу встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу врегульовані ч. 1 п.5 ст. 256 ЦПК України у редакції Закону , який набрав чинності з 1 вересня 2005 року, а тому зазначена норма закону не може бути застосована до правовідносин, які виникли раніше тобто у 1998 році( коли зазначена норма закону була відсутня ) що не було враховано судом першої інстанції та допущена помилка в застосуванні норм цивільно - процесуального закону.

Колегія суддів не може погодитись і з висновком суду відносно доведення позивачем факту ремонту спірної квартири , яка належала ОСОБА_5 та виникнення у звязку з цим у ОСОБА_8. права власності на ? частину квартири, яка належала ОСОБА_5 .

Зокрема, згідно з положеннями ст. 62 СК України якщо майно дружини , чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своєї вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрата або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з розясненнями, які містяться в ч.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року » Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя « майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності з тих підстав,що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

Таким чином , за змістом вказаної норми закону дружина або чоловік набуває право на майно іншого за наявності трудових чи грошових затрат лише у випадку істотного збільшення цього майна .

Між тим, у рішенні суду не наведене обґрунтування та висновки щодо істотного збільшення майна у своєї вартості після ремонту квартири , не наведені будь-які мотиви з цього приводу, відсутня і посилка на положення ст.62 СК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що у період сумісного життя з ОСОБА_5 вони за спільні кошти у 2012 році зробили ремонт квартири , що дає її підстави згідно зі ст.62 СК України для визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири. Для підтвердження факту затрат у ремонті квартири вона надала відповідні квитанції на придбання матеріалів, однак доказів про те,що ці матеріали були придбані ОСОБА_5 або нею для ремонту саме спірної квартири суду не надано, прізвище покупця в квитанції як ОСОБА_5 або ОСОБА_4 відсутні.

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила, що бамбукові шпалери , які зазначені у рахунку фактурі фактично ними не купувались, оскільки наклеїли прості шпалери. Окрім того ,згідно з квитанціями матеріал для ремонту було придбано у листопаді 2012 року , а 4 червня 2013 року ОСОБА_5 помер . Таким чином, ОСОБА_4 не довела ані факту ремонту квартири , ані понесених витрат на ремонт квартири.

Окрім того , колегія суддів зауважує на те, що навіть у випадку і доведеності факту ремонту квартири та понесених спільних витрат на суму 20 000 грн. із яких 10 000 грн. понесені позивачем . то у співвідношенні цієї суми до вартості ? частини квартири, яка складає за висновком експерта 199595 грн.50 коп. то і в цьому випадку у ОСОБА_4 не виникає право спільної сумісної власності на спірну квартиру, оскільки відсутнє істотне збільшення вартості квартири за рахунок ремонту..

Поза увагою суду першої інстанції залишились і обставини прийняття спадщини відповідачем за заповітами як після смерті ОСОБА_7 так і після смерті ОСОБА_5. і суд не зясував чи не набула відповідач права власності на спірне майно на цілу квартиру у порядку спадкування.

Окрім того , як вбачається із свідоцтва про право власності на спірну квартиру вона належить в рівних частках повністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , а тому суд не міг визнавати право власності на цю квартиру одночасно ще і за третьою особою на будь-яку частину квартири , оскільки право власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , не оспорювалось і відповідні вимоги позивачем не заявлялись .

Таким чином, позивачеві судом фактично була виділена неіснуюча частина квартири .

На підставі наведеного , колегія суддів доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального закону, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення , яким ОСОБА_4 слід відмовити у позові у звязку з необґрунтованістю заявлених вимог.

Питання,які повязані зі скасуванням реєстрації права власності на ? частину квартири вчиненої в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на імя ОСОБА_4 не можуть вирішуватись одночасно зі скасуванням судового рішення та знаходяться в компетенції реєстраційної служби.

У відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України стороні на корить якої ухвалене судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати .

З матеріалів справи вбачається, що відповідач понесла витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 1975 грн.55 коп.,а оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню , а рішення суду скасуванню на користь відповідача , то з позивача ОСОБА_4 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_2О понесені нею витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 303.304, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту знаходження у шлюбних відносинах, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1975( одну тисячу девятсот сімдесят пять) грн.55 коп. .

Рішення суду набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя Л.М.Бугрим

Судді Г.П.Сорока

ОСОБА_9