Номер провадження: 22-ц/785/3925/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, збільшення розміру аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року,-

встановила:

28.09.2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4, уточнивши його 29.01.2016 року, просить розірвати шлюб, укладений 25.07.1992 року між ними у Березовському ВДРАЦС Одеської області, збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 щомісячно у розмірі 1/3 всіх доходів відповідача до досягнення сином повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку; стягнути на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/3 всіх доходів відповідача до закінчення навчання сином, а саме до липня 2016 року включно, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку; поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Посилається на те, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які знаходяться на її утриманні.

Шлюбні стосунки між сторонами припинено з 2011 року.

Рішенням суду від 13.12.2011 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей, але у зв'язку із зміною матеріального стану та навчанням старшого сина ОСОБА_6, вона змушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 23.03.2016 року за заявою ОСОБА_2 позовні вимоги у частині поділу майна подружжя залишено без розгляду.

21.12.2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 надав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що квартира була придбана хоч і в період шлюбу із позивачем, але за кошти, що були надані його батьком, тобто не за спільні кошти подружжя.

Ухвалою суду від 21.12.2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято та обєднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 рокупозов ОСОБА_2 задоволено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3, вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про його скасування.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.1992 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 /до шлюбу Зубрицька/ Т.М. уклали шлюб /а.с. 7/.

20.05.1995 року у сторін народився син ОСОБА_5 та 16.06.2003 року син ОСОБА_4 я /а.с. 8, 10/.

Згідно довідки /з місця проживання про склад сімї та реєстрацію/ № 1676 від 30.06.2015 року за адресою: АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 16/.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2011 року по справі № 2-6689/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.10.2011 року, й до досягнення повноліття ОСОБА_5, тобто до 20.05.2013 року, потім щомісячно ? частини усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 20.05.2013 року та до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до 16.06.2021 року.

ОСОБА_5 є студентом 2 курсу денного відділення інституту Одеського національного політехнічного університету. Закінчення навчання 15.07.2016 року /а.с. 21/.

ОСОБА_3 працює в ТОВ «Фоззі-фуд» з 16.09.2009 року на посаді продавця продовольчих товарів, відділ свіжих продуктів, магазин № 88, по вул. Ак. Корольова, 44 у м. Одесі /а.с. 17/.

Загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з 01.06.2015 року по 31.10.2015 року становить 23 461,01 грн. /а.с. 43/, а відповідно до довідки про доходи від 09.11.2015 року № 018303/УРЦ, загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з 01.01.2015 року по 31.10.2015 року становить 40 655,80 грн. /а.с. 56/.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Положенням частини 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Так, предметом доказування у спорі щодо зміни розміру аліментів, які підлягають стягненню за рішенням суду є зміна матеріального стану, сімейного стану, зміна стану здоров'я платника або отримувача аліментів.

Згідно з ст. 199 ЦПК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Окрім того, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року встановлено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той з батьків, з яким вони проживають.

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження майнового стану надано: копію трудової книжки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 звільнено з 19.08.2011 року з посади вихователя /а.с. 64-66/; довідку-відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 03.02.2016 року та від 16.03.2016, з якої слідує, що у реєстрі інформація про доходи ОСОБА_2 відсутня.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, являється студентом денної форми навчання, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції помилково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, оскільки останньою не доведено про збільшення доходу відповідача та можливість надавати аліменти у більшому розмірі, аніж це можливо.

При цьому, вимоги про стягнення аліментів на користь ОСОБА_5, що продовжує навчання, підлягають задоволенню у розмірі ? частини усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 28.09.2015 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, тобто до 15 липня 2016 року, але не більше як до досягнення ОСОБА_5 двадцятитрьохрічного віку, а саме до 20.05.2018 року.

Батьки мають дохід, тому спроможні надавати таку допомогу повнолітньому сину, суд визначає, що розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні зустрічного позову, з огляду на наступне.

15.12.2001 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 та зареєстровано у реєстрі. Інвентаризаційна вартість квартири 13 041 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано 14.02.2002 року в КП «ОМБТІ та РОН» кн. 416 пр.стр. 109 реєстр № 540 /а.с. 15/.

Сторони з 25.07.1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, та як вбачається із довідки /з місця проживання про склад сімї та реєстрацію/ № 1676 від 30.06.2015 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, подружжя ОСОБА_3 проживає з 2002 року.

Досліджені докази, надані стороною ОСОБА_3, та показання свідка стосовно придбання спірної квартири на кошти, надані батьком ОСОБА_3, не підтверджені належними письмовими доказами, а саме відсутній нотаріально посвідчений договір позики чи дарування коштів на ім'я ОСОБА_3, в зв'язку з чим, в силу ст. 58 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав вказані докази не належними.

Як на підставу своїх вимог ОСОБА_3 посилається на положеннями п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, якими передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

При цьому, письмових доказів, а саме договору дарування чи свідоцтва про спадщину на даний об'єкт нерухомості не існує, оскільки є договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін на ім'я ОСОБА_3 саме за договором купівлі-продажу, а тому положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, на який посилається ОСОБА_3 до даних правовідносин не підлягає застосуванню.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставні та недоведені.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про збільшення стягнутих аліментів на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 та в частині стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 руслановича, ІНФОРМАЦІЯ_5 та в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення аліментів, стягнутих на з ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на його утримання у розмірі ? частини усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 28.09.2015 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, тобто до 15 липня 2016 року, але не більше як до досягнення ОСОБА_5 двадцятитрьохрічного віку, а саме до 20.05.2018 року.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

ОСОБА_11