Єдиний унікальний номер 725/880/16-ц
Номер провадження 2/725/196/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 27 липня 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, який 27 травня 2014 року помер. З моменту реєстрації шлюбу вона проживала разом із чоловіком у квартирі АДРЕСА_1, де проживає і по даний час.

Також вказувала на те, що за час спільного проживання разом із чоловіком у вказаній квартирі вони з ОСОБА_4 за спільні кошти та спільними зусиллями здійснили перебудову й відповідно внаслідок проведених будівельних робіт, які вони проводили до 2004 року, загальна площа квартири збільшилася з 35 кв.м. до 55,40 кв.м. Зокрема до перебудови квартира складалася з двох житлових кімнат площею 15,2 кв.м. та 4,8 кв.м, кухні 6,2 кв.м, коридору 2,9 кв.м і веранди 6,3 кв.м, а після перебудови квартира складається з : двох житлових кімнат площею 15,2 кв.м. і 4,8 кв.м., кухні 12,8 кв.м, санвузла 3,6 кв.м, двох коридорів 2,9 кв.м і 2,6 кв.м та холлу 11,1 кв.м.

Разом з тим, оскільки вона проживаючи у спірній квартирі, яка була їх спільною сумісною власністю на підставі ст. 60 СК України та її право власності за життя чоловіком не оспорювалось, однак будучи зареєстрованою за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2, свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 21 грудня 2004 року було видано виключно на імя її чоловіка.

Також зазначала, що 27 травня 2014 року її чоловік помер та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно, у тому числі й на частку у спірній квартирі та з метою прийняття спадщини, вона як спадкоємець останнього, 31 травня 2014 року звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 При цьому, окрім неї спадкоємцями померлого також є дочка її чоловіка ОСОБА_2, а решта спадкоємців , а саме інша дочка та син її чоловіка, а також батьки відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_2

Однак, свої спадкові права на ? частку квартири, яка належала її чоловікові оформити не має можливості, оскільки з відповіді нотаріуса від 19 червня 2015 року № 15/02-14 їй стало відомо про те, що до спадкового майна входить, зокрема спірна квартира, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 21 грудня 2004 року, згідно розпорядження № 42463 від 21 грудня 2004 року та відповідно до положень ст. 57 СК України є його особистою власністю, а тому належна їй частка в спадковому майні на дану квартиру становить виключно 1/6 частку, а частка відповідача - 5/6.

Проте, з доводами нотаріуса, викладеними у листі, вона не погоджується, оскільки вважає, що зарахування спірної квартири до спадкового майна повністю порушує її право спільно сумісної власності подружжя на дану квартиру, й відповідно свідчить про невизнання за нею права власності на ? частку в даній квартирі, а тому посилаючись на положення ст. ст. 57, 60, 62 СК України, а також на те, що на час виникнення права власності на спірну квартиру у її чоловіка, а саме станом на 21 грудня 2004 року, ст. 57 СК України не передбачала, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України доповнено на підставі Закону України « Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року , який набрав чинності 13 червня 2012 року й відповідно дана норма щодо визнання приватизованого житла особистою власністю одного з подружжя дії лише з 13 червня 2012 року і не має зворотної дії в часі щодо правовідносин, які мали місце 21 грудня 2004 року, просила визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину квартири.

У судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просили про його задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказавши на те, що спірна квартира була набута у власність спадкодавця в порядку приватизації у грудні 2004 року, а тому є його особистою власністю спадкодавця й відповідно належить до спадкового майна, яке підлягає спадкуванню у відповідних частках відповідачкою та позивачем, як дружиною померлого ОСОБА_4

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не можу ґрунтуватися а припущеннях.

Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що з 27 липня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с. 10).

Також судом встановлено, що подружжя у період шлюбу проживало у ІНФОРМАЦІЯ_1, загальною площею 35 кв.м. та яка складалася з двох житлових кімнат площею 15,2 кв.м. та 4,8 кв.м, кухні 6,2 кв.м, коридору 2,9 кв.м і веранди 6,3 кв.м.

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 листопада 2004 року № 153/11 «Про розгляд заяв громадян щодо поліпшення житлових умов, індивідуальне будівництво на території району та внесення змін в раніше прийняті рішення, дозволено міському комунальному бюро технічної інвентаризації внести відповідні зміни в інвентарну справу квартири АДРЕСА_3, де проживає ОСОБА_4 (квартира місцевих рад), у звязку з тим, що експлуатація квартири після добудови, відповідно до технічної документації затвердженої на засіданні міжвідомчої комісії (протокол № 81 від 10 листопада 2004 року), технічно можлива. До проведення будівельних робіт квартира складалася з двох житлових кімнат площею 15,2 кв.м і 4,8 кв.м, кухні 6,2 кв.м, коридору 2,9 кв.м та веранди 6,3 кв.м. На даний час квартира складається з двох житлових кімнат площею 15,2 кв.м і 4,8 кв.м, кухні 128 кв.м, санвузла 3,6 квм двох коридорів 2,9 кв.м і 2,6 кв.м та холу 11,1 кв.м (а.с. 16).

В подальшому згідно розпорядження Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 21 грудня 2004 року № 42463 спірна квартира № 4 , розташована у будинку № 2 по вул. Тихорецькій у м. Чернівці, загальною площею 55,40 кв.м на підставі приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передана у приватну власність ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спірну квартиру від 21 грудня 2004 року, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 15, 17).

На даний час, як встановлено судом та не заперечується сторонами, квартира АДРЕСА_1 складалася з двох житлових кімнат площею 15,2 кв.м. і 4,8 кв.м., кухні 12,8 кв.м, санвузла 3,6 кв.м, двох коридорів 2,9 кв.м і 2,6 кв.м та холу 11,1 кв.м., й відповідно після її приватизації будь-яких інших поліпшень та перебудов подружжям не проводилося.

27 травня 2014 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть та після його смерті відкрилася спадщина щодо належного йому на праві власності нерухомого майна, у тому числі й щодо спірної квартири (а.с. 11).

Так, за правилами ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Статтею 1217 ЦК України визначено, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Як встановлено судом, спадкоємцями померлого є дружина - ОСОБА_1 та дочка померлого ОСОБА_2 Інші спадкоємці, а саме дочка ОСОБА_5, син ОСОБА_1, мати ОСОБА_6 та батько ОСОБА_1 від належної їм частки у спадковому майні, а саме в спірній квартирі відмовилися на користь ОСОБА_2, що підтверджується листом приватного нотаріуса ОСОБА_3 (а.с. 14).

Також судом встановлено, що після відкриття спадщини, позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак оформити свої спадкові права не має можливості, оскільки не визнається її право спільної сумісної власності на дану квартиру.

Зокрема, як убачається зі змісту розяснення нотаріуса від 19 червня 2015 року № 15/02-14 до спадкового майна входить, зокрема спірна квартира, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 21 грудня 2004 року, згідно розпорядження № 42463 від 21 грудня 2004 року та відповідно до положень ст. 57 СК України є його особистою власністю, а тому належна їй частка в спадковому майні на дану квартиру становить 1/6 частку, а частка відповідача - 5/6.

При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначала, що погодитися із зарахуванням спірної квартири в цілому до спадкового майна не може, оскільки дана квартира була набута у період шлюбу із спадкодавцем й відповідно вона є спільною сумісною власністю подружжя, ? частка якої належить їй на праві власності, а спадкуванню підлягає лише інша ? частка квартири, а тому посилаючись на положення ст. ст. 57, 60, 62 СК України, а також на те, що норма п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України щодо визнання приватизованого житла особистою власністю одного з подружжя дії лише з 13 червня 2012 року і не має зворотної дії в часі, й відповідно станом на 21 грудня 2004 року не існувала, просила визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя й відповідно визнати за нею право власності на ? частку даної квартири.

Так, положеннями ч. ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Крім того, застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Поряд з цим, положення ст. 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Зокрема, відповідно до ст. 57 СК України, у редакції чинній на час розгляду справи та день смерті ОСОБА_4, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 57 СК України, в редакції станом на 21 грудня 2004 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, ст. 61 СК України, чинною станом на грудень 2004 року, визначено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», що набув чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено частиною пятою, відповідно до якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Так, згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Також слід зазначити, що Законом України від 17 травня 2012 р. № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації знову змінено. Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно частину 5 ст. 61 СК виключено.

Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, а також не заперечується сторонами, спірна квартира набута спадкодавцем у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тобто до прийняття Закону України №2913-VI від 11.01.2011 року, а саме 21 грудні 2004 року, й відповідно правовідносини сторін регулюються саме нормами СК України у реакції, чинній станом на 21 грудня 2004 року (момент набуття квартири у власність), які в свою чергу не передбачали віднесення квартири, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. При цьому, а в самому Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» немає вказівки про зворотну дію даної норми в часі, а тому підстави для визнання приватизованої квартири спільним майном подружжя відсутні.

За таких обставин, суд ураховуючи те, що спірна квартира 21 грудня 2004 року була приватизована ОСОБА_4, тобто передана безоплатно у його власність, а тому вона є саме особистою приватною власністю ОСОБА_4 й відповідно положення Закону України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» не мають зворотної дії в часі і не може бути застосовані до спірних правовідносин стосовно спірної квартири.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України № 6-99цс11 від 22 лютого 2012 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Крім того, обґрунтовуючи підставність позову, ОСОБА_1, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 62 СК України, вважала, що вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки за час спільного проживання із ОСОБА_4 унаслідок проведеного ремонту та реконструкції значно збільшилась у своїй площі та вартості.

Разом з тим, позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що поліпшення квартири проводилось подружжям саме після набуття ОСОБА_4 спірної квартири у власність й відповідно внаслідок проведеної реконструкції змінилося планування квартири чи збільшилась її житлова площа, що давало б позивачу право на визнання за нею права власності на частку квартири у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 62 СК України.

За таких обставин, суд розглянувши справу в межах позовної заяви, а також ураховуючи характер спірних правовідносин сторін та норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, тобто ураховуючи час введення в дію і час дії вищевказаних норм закону, а також момент набуття у власність спірної квартири ОСОБА_4, вважає, що вимоги позивачки щодо визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на ? її частини відсутні, оскільки спірна квартира не відносилась до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 1216, 1217, 1218, 1222, 1258, 1261 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 62 СК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 64, 88, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало