Справа № 473/2503/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"22" листопада 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Ротар М.М., при секретарі ОСОБА_1, за участю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на 1/5 частку квартири у порядку спадкування

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/5 частку квартири №34, розташовану по вул. Шевченко №33 в м.Вознесенську Миколаївської області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 02 липня 2015 року.

Свою заяву позивач обгрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 02.07.2015 року на все майно, яке належало останній за законом на день смерті. Після смерті матері відкрилася спадщина до складу якої входить квартира №34, розташована по вул. Шевченко №33 в м.Вознесенську Миколаївської області.

Вказана квартира належала померлій та членам її сім'ї - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на підставі свідоцтва на право власності на житло, що було видане 24 березня 1993 року. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2005 року були виділені частки у вищезазначеній квартирі і за кожним співвласником було визнано право власності на 1/5 частку квартири.

Звернувшись до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на 1/5 частку квартири, що належала ОСОБА_5 оскільки відсутні дані, що підтверджують родинні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та відповідно відсутні підстави, щоб могли свідчити про прийняття ОСОБА_4 спадщини після померлого ОСОБА_5 З приводу вирішення цього питання позивачу рекомендовано звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за нею право власності на 1/5 частку квартири №34, розташовану по вул. Шевченко №33 в м.Вознесенську Миколаївської області за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 02.07.2015 року, яка успадкувала вказане майно після ОСОБА_5 на підставі ст.1264 ЦК України, як спадкоємиця четвертої черги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не зявився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника, вирішення позовних вимог залишає на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представника позивача, покази свідка ОСОБА_9, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 02.07.2015 року померла мати позивача ОСОБА_4 (копія свідоцтва про смерть І-ФП №220541, видана 03.07.2015 року відділом ДРАЦСу по м.Вознесенську реєстраційної служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївської області, а.с.12).

14.07.2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №880, відповідно до якого ОСОБА_4 все своє майно, в тому числі належну частку квартири №34, розташовану по вул. Шевченка №33 в м.Вознесенську Миколаївської області заповідала своїй дочці ОСОБА_2 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого 24.03.1993 року органом приватизації Вознесенської міської ради народних депутатів АДРЕСА_1, що знаходиться по вул. Шевченка №33 в м. Вознесенську Миколаївської області належить на праві приватної спільної сумісної власності громадянці ОСОБА_4 та членам її сім'ї - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; реєстровий напис вчинений на документі на право приватної власності 28.04.1993 року за реєстровим №8213 (а.с15-16).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2005 року було визнано за ОСОБА_4 та членами її сім'ї - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності за кожним на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2.

За даними спадкової справи № 152/2015 до майна померлої 02.07.2015 року ОСОБА_4, єдиним спадкоємцем, подавшим заяву про прийняття спадщини є ОСОБА_2, дочка спадкодавця, яка на підставі поданих документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем та належність майна померлій має право отримати свідоцтво про право на спадщину на все майно, що належить спадкодавцю на праві приватної власності (1/5 частка квартири № 34, яка розташована за адресою Миколаївська область м. Вознесенськ вул. Шевченко №33 та 1/10 частка зазначеної квартири, яка належала сину спадкодавця, ОСОБА_6, який помер 05.02.2005 року, спадкоємцем якого була його мати, ОСОБА_4, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав) як єдиний спадкоємець.

Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частку зазначеної квартири, що належала ОСОБА_5, який помер 16.08.2001 року, оскільки відсутні дані, що підтверджують родинні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Тому, у зв'язку із відсутністю в переліку документів, долучених до спадкової справи №152/2015 підстав, щоб могли свідчити про прийняття ОСОБА_4 спадщини після померлого ОСОБА_5, рекомендовано звернутись до суду.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть І-ФП №131460, виданого 17.08.2001 року відділом запису актів громадянського стану ОСОБА_5 помер 16.08.2001 року (а.с.13).

Після його смерті, спадщина у вигляді 1/5 частки у спільній сумісній власності на квартиру №34, розташовану в м.Вознесенську Миколаївської області по вул. Шевченко №33, яка належала ОСОБА_5 не була прийнята спадкоємцями визначеними нормами Цивільного Кодексу Української РСР, не взята на облік податковими органами, Вознесенська міська рада із заявою про визнання спадщини відумерлою не зверталася.

Тому в даному випадку необхідно до вище викладених правовідносин застосовувати п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу 2003 року. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України передбачено, що Правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності Цивільним Кодексом України..

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, які встановлені судом у судовому рішенні, не підлягають доказуванню в іншій судовій справі.

Так, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у цивільній справі №2-2673/05 від 26.12.2005 року, спадкодавиця ОСОБА_4 не відмовлялась від прийняття спадщини після ОСОБА_5, з яким перебувала у фактичному шлюбі, проживала однією сім'єю протягом 20-ти років до дня його смерті, та була пов'язана спільним побутом, мала взаємні права та обов'язки, а також проживала і користувалась вказаною частиною квартири АДРЕСА_3, яка належала померлому ОСОБА_5, після його смерті, що підтверджується довідкою КП «Єдність» від 29.07.2015 року.

Відповідно до ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушене право повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Ст. 55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Тобто, будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист.

За пунктом 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Згідно п.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за законом, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст..1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.

П.1 ст.1298 ЦК України зазначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Кінцевий термін обов'язку спадкоємця звернутися за свідоцтвом до нотаріуса не визначено. За п.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_4, як спадкоємець четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 вчинила дії, що свідчать про прийняття нею спадщини, до складу якої входить 1/5 частка квартири, що належала ОСОБА_5, однак не оформила свої спадкові права.

На підставі викладеного та з врахуванням неможливості оформлення позивачем ОСОБА_2 своїх спадкових прав у нотаріальній конторі, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права власності на 1/5 частку квартири №34, розташованої по вул. Шевченка №33 в м.Вознесенську Миколаївської області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 130, 212, 213, 214, 215, 218, 221, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на 1/5 частку квартири у порядку спадкування - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла 02 липня 2015 року в місті Вознесенську Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: М.М. Ротар