АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді : Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі:Юрченко А.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації про встановлення порядку користування земельною ділянкою, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав на нерухоме майно», Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про знесення самочинного будівництва та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 1/2 частина будинку по АДРЕСА_4. Будинок розташований на земельній ділянці, що має два кадастрових номери. Частина її будинку розташована на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1. Дана ділянка відгороджена парканом, вона сплачує податок за вказану земельну ділянку, яка перебуває в її володінні та користуванні. Але на даний час вона не має можливості вирішити питання щодо отримання вказаної земельної ділянки у власність, оскільки співвласник домоволодіння відмовляється від надання згоди на оформлення права власності.

Справа № 754/13397/13-ц С
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3305/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
З урахуванням уточнень позовних вимог представник позивача ОСОБА_5, просила встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1000, 05 кв.м., відповідно до кадастрової документації.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про знесення самочинного будівництва та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зазначав, що він є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 Відповідно до довідки за будинком по АДРЕСА_3 рахується земельна ділянка, площею 0, 08 га. Співвласником іншої частини будинку по АДРЕСА_4 є позивачка, яка набула право власності на підставі Договору дарування від 29 березня 2012 року, укладеного з ОСОБА_3 Остання стала власником вказаного майна на підставі свідоцтва про право на спадщину. Вважає дане свідоцтво незаконним, оскільки ОСОБА_3 не було повідомлено нотаріальній конторі про всіх спадкоємців, які мають право на спадщину. Крім того, зазначав, що у 2012 році співвласник житлового будинку по АДРЕСА_4 зніс частину житлового будинку і побудував самочинно будівлю без проектної документації, відповідних дозволів та погоджень. Оскільки вказана споруда побудована без належних дозволів та документів, позивач за зустрічним позовом вважає, що вона повинна бути знесена.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок частково недійсним; визнати договір дарування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_4 недійсним; провести перерозподіл земельних ділянок по АДРЕСА_5, що перебуває у користуванні ОСОБА_4, та по АДРЕСА_1 що перебуває у користуванні ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_5 знести самочинну будівлю по АДРЕСА_4; зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_6 що належить ОСОБА_4, шляхом знесення самочинно збудованої будівлі по АДРЕСА_4.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_5

Встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_7 кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1000, 05 кв.м., відповідно до кадастрової документації.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу в якій просить, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилався на необґрунтованість рішення суду та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання не з»явилися представники Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав на нерухоме майно», Головного управління юстиції у м. Києві, про день та час розгляду справи повідомлені , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.89-96 т.3), у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутності відповідно до вимог тч.2 ст.305 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні законні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок частково недійсним та договору дарування 1/2 частини житлового будинку. Крім того, суд першої інстанції вважав вимоги про знесення самочинно збудованої будівлі безпідставними та недоведеними.

Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах та відповідає нормам матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_5 належить 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_8 на підставі договору дарування 1/2 частки житлового будинку, укладеним 29 березня 2012 року між ОСОБА_3 та неповнолітньою ОСОБА_5, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ( т.1 а.с.6).

ОСОБА_3 Ѕ частина будинку належала на підставі договору дарування 1/4 частини житлового будинку, посвідченим Київською державною нотаріальною конторою № 15 від 12 грудня 2008 року за номером 1-2606, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_8, виданим державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори 27 березня 2009 року (т.2 а.с.21, 32).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в тій частині, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтва про право власності на спадкове майно та договору дарування недійсним, дійшов неправильних висновків у зв'язку з не дослідженням процесу набуття ОСОБА_3 права власності, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_8, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складалася з 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_9 Спадкоємцями померлої ОСОБА_8 були її діти та чоловік. ОСОБА_3 звернулася 16 грудня 2008 року до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (т.2 а.с.4). 23 жовтня 2008 року до тієї ж нотаріальної контори звернулися ОСОБА_9 - чоловік померлої, ОСОБА_10, ОСОБА_11 - дочки померлої з заявами про відмову від належної їм частки спадкового майна після їх матері, на користь ОСОБА_3 (т.2 а.с.5-7).

27 березня 2009 року державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_10

Відповідно до ст..15 ЦК України та ст..3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи, що після смерті ОСОБА_8 - ОСОБА_3 є спадкоємицею першої черги, а відповідач ОСОБА_4 таким не є, відсутні підстави вважати, що права ОСОБА_4 порушені.

Отже, встановивши, що свідоцтво про право на спадщину повністю відповідає вимогам діючого законодавства, та зважаючи, що права ОСОБА_4 видачею такого свідоцтва не порушуються, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Оскільки відсутні підстави для визнання свідоцтва недійсним, суд дійшов вірного висновку, що безпідставними є вимоги ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Судом також установлено, що власником іншої 1/2 частини житлового будинку є ОСОБА_4 на підставі договору дарування частини будинку від 24 липня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 628 (т.1 а.с.68). Частина будинку, що належить ОСОБА_4 знаходиться за адресою: АДРЕСА_11

Житловий будинок, 1/2 частина якого знаходиться по АДРЕСА_9 та належить ОСОБА_5, інша 1/2 частина належить ОСОБА_4 і знаходиться по АДРЕСА_12 розташований на земельній ділянці, що має два кадастрові номери, а саме НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

За даними міського земельного кадастру, земельна ділянка з обліковим кодом НОМЕР_1 по АДРЕСА_13 площею 991,74 кв.м. обліковується на підставі технічного звіту за ОСОБА_5, а земельна ділянка з обліковим кодом № НОМЕР_2 по АДРЕСА_14 м.Києва площею 715,67 кв.м. обліковується на підставі технічного звіту за ОСОБА_4 ( т.2 а.с.151).

З матеріалів справи вбачається, що у архівних документах фонду «Сільськогосподарська артіль (колгосп) ім. Ворошилова с.Троєщина Броварського району Київської області є відомості про те, що на загальних зборах членів колгоспу від 22 травня 1956 року (протокол № 2) розглядалася заява ОСОБА_12 (батько ОСОБА_8.) про виділення йому земельної ділянки в розмірі 0,25 га із садиби ОСОБА_13 Рішенням загальних зборів заяву задоволено (т.1 а.с.226).

Наказом по радгоспу імені Кірова Київського об'єднання м'ясної промисловості №53 від 23 лютого 1973 року, за згодою сільської Троєщинської ради ОСОБА_14 ( матері ОСОБА_4.) виділено земельну ділянку, площею 0,08 на за рахунок присадибної ділянки її матері ОСОБА_15, залишивши в її користуванні 0,10 га ( т.1 а.с.223).

В довідці КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» від 26 лютого 2014 року, виданої ОСОБА_4 зазначається, що в по господарській книзі сільської Троєщинської ради за 1986-1990 роки записано, що ОСОБА_14 є головою сім'ї домоволодіння по АДРЕСА_15 і в користуванні знаходилось 0,08 га землі ( т.1 а.с. 224). В довідці КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс», яка видана 18 червня 2013 року ОСОБА_5, зазначено, що в по господарській книзі № 8 Троєщинської сільської ради за 1986-1990 роки зроблено запис про те, що за адресою АДРЕСА_16 знаходиться в особистому користуванні 0,10 га землі (т.1 а.с.5).

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звертався до Департаменту земельних ресурсів з заявою про внесення змін в базу даних міського земельного кадастру та технічний звіт по ділянці обліковій № НОМЕР_2 в частині користувача земельної ділянки у зв'язку з переходом права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: м.Київ, АДРЕСА_15. В заяві ОСОБА_4 зазначив, що він згоден з межами земельної ділянки площею 715,67 кв.м., зареєстрованої в базі даних земельного кадастру з обліковим № НОМЕР_2 (т.1 а.с.72).

Згідно протоколу узгоджувальної комісії від 2 вересня 2009 року межа земельна ділянка гр..ОСОБА_3 по АДРЕСА_17 з боку сусіда ОСОБА_4 проходить по існуючий огорожі ( т.1 а.с.30).

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівлі або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача.

Отже, встановивши, що попередні власники будинку по лінії ОСОБА_5 користувалися земельною ділянкою площею близько 0,10 кв.м., а по лінії ОСОБА_4 площею близько 0,8 кв.м. та враховуючи положення 2 ст.120 ЗК України, слід дійти висновку, що до ОСОБА_5 перейшло право користування земельною ділянкою у межах, якими користувалися попередні власники.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_5 зазначала, що вона не може реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, яка фактично знаходиться у її користуванні, у зв'язку з відмовою відповідача у наданні згоди на приватизацію.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що саме у спосіб встановлення порядку користування земельною ділянкою підлягає захисту невизнане право ОСОБА_5 на користування земельною ділянкою, яка зареєстрована в базі даних земельного кадастру з обліковим № НОМЕР_1.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 в тій частині, що вказівка в обґрунтування судового рішення про те, що лише відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування може звернутися до суду з позовом про знесення самочинного будівництва суперечить ст.ст..16, 376, 386, 391 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що така вказівка суду не впливає на правильність висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову.

За змістом частин 4 та 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за їх рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинним будівництвом.

Крім того, зі змісту ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб суд може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.22 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Враховуючи, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, доказів того, що сторонами вжито всіх можливих заходів щодо можливої перебудови матеріали справи не містять і не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції - зустрічні позовні вимоги про знесення самочинного будівництва є передчасними.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначені характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно та всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: