Провадження № 2/127/934/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі - Поливаній Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. У позові вказує про те, що 18.02.2014 року померла їх з відповідачем мати ОСОБА_5. Після її смерті відкрилась спадщина на частину житлового будинку, який розташований за адресою: м. Вінниця, тупик Вишневий. 14.08.2014 року він звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не має змоги, оскільки 25.05.2015 року йому було повідомлено Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою про те, що 13 серпня 2012 року ОСОБА_5 було складено заповіт, згідно з яким усе своє майно вона заповідала своєму синові ОСОБА_3 Вважає, що зазначений заповіт є недійсним, оскільки на момент його укладення ОСОБА_5 не здатна була розуміти значення своїх дій та керувати ними, так як хворіла на психічне захворювання і з 1987 року перебувала на обліку у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка ОСОБА_6. Посилаючись на ст. 225 ч. 1 та ст. 1257 ч. 2 ЦК України просив визнати заповіт від 13.08.2012 року недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Окрім обставин, викладених у позові позивач пояснив суду, що його матері майже щодня були судомні напади, були "провали в памяті", могла його не впізнавати, особливо після смерті чоловіка. За чотири місяці до смерті перебувала у памперсах, які купував та міняв його брат ОСОБА_3. Коли у матері був приступ, вона нічого не розуміла. В січні 2014 року під час нападу мати сильно побилась.

Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що його матір за життя хворіла на епілепсію. При цьому вона була у ясному розумі. 12.08.2012 року вона заповіла йому все своє майно, оскільки на відміну від брата ОСОБА_1 він постійно піклувався про неї та батька постійно навідував їх купував продукти, ремонтував несправності у будинку, оплачував комунальні послуги. Після смерті батька, який помер у 2011 році, мати жила сама, він щоденно привозив їй готову їжу, прибирав у її будинку, його дружина прасувала речі. Судомні напади, повязані із захворюванням на епілепсію у матері виникали в середньому 1-3 рази на місяць, під час яких вона втрачала свідомість і через 10-15 хвилин поверталась до свідомості. Вона самостійно виявила бажання заповідати усе своє майно йому та наполягала, щоб заповіт був посвідчений при свідках, щоб уникнути можливості його оспорювання зі сторони її сина ОСОБА_7.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Допитана у справі свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що працює молодшою медичною сестрою у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка ОСОБА_6. За рік до смерті ОСОБА_5 вона щотижня з нею спілкувалась. ОСОБА_5 у психічному плані була цілком нормальною, завжди її впізнавала, віталась, запитувала як справи, відповідала на її запитання, ніяких недоречностей у її поведінці ніколи не помічала. З молодості ОСОБА_5 хворіла на епілепсію, внаслідок чого у нею траплялись судомні напади. До самої смерті вона сама себе обходила, однак син ОСОБА_9 щоранку привозив свіжу їжу. З 2011 року пересувалась за допомогою палички.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що за життя ОСОБА_5 вона з нею спілкувалась щоденно. Будь-яких недоречностей у поведінці ОСОБА_5 вона ніколи не помічала, психічнохворою вона не була, завжди її впізнавала. Син ОСОБА_9 навідував матір двічі на день, син ОСОБА_7 один раз на місяць. Епілептичні напади у неї були через 1-2 дні. Після смерті чоловіка дуже за ним горювала. Завжди говорила, що чекає на прихід сина ОСОБА_7. Про сина ОСОБА_9 не згадувала.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що він був свідком при складанні ОСОБА_5 заповіту від 13.08.2012 року. В момент складання заповіту вона була при повному розумі, повністю адекватна, уважно слухала розяснення нотаріуса, відповідала на її запитання. Скласти заповіт на ім'я сина ОСОБА_9 була її воля. За її життя ніколи не помічав ніяких недоречностей у її поведінці.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що з ОСОБА_5 познайомився у нотаріальній конторі, коли був свідком складання нею заповіту 13.08.2012 року. Жодних недоречностей у її поведінці не помітив, вона була повністю нормальною, на запитання відповідала по суті. Процедура оформлення заповіту тривала близько 20 хвилин.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що вона була свідком при складання ОСОБА_5 заповіту від 13.08.2012 року. Вона була повністю адекватна, жодних недоречностей у її поведінці не було, уважно слухала розяснення нотаріуса, по суті відповідала на її запитання. ЇЇ волею було заповісти усе своє майно своєму синову ОСОБА_3. Знає, що син ОСОБА_9 постійно доглядав за матірю.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що була знайома з ОСОБА_5 з 1992 року. Знає, що остання хворіла на епілепсію. Однак, не дивлячись на хворобу була дуже мудрою жінкою. Вони часто спілкувались, а за два місяці до її смерті приходила до неї щотижня. При розмовах вона була повністю адекватною, завжди була при повному розумі. У її присутності судомних нападів у ОСОБА_5 не було. Вона сама себе обходила, могла приготувати страви. За життя про неї дбав син ОСОБА_9. ОСОБА_5 розповідала, що хоче скласти заповіт на імя сина ОСОБА_9 і обовязково у присутності свідків, щоб ні у кого не виникало сумнівів у її волі та ясній свідомості.

Свідок ОСОБА_15 (дружина позивача) пояснила суду, що була невісткою ОСОБА_5 Остання лікувалась у психіатричній лікарні. У неї були напади епілепсії в середньому 2 рази на день. Останніх сім років вона перестала впізнавати оточуючих. Вона не усвідомлювала, що відбувається. Вона разом зі своїм чоловіком 3-4 рази на місяць навідувались до ОСОБА_5. Бувало таке, що ОСОБА_5 забувала вимкнути газ, виливала на себе окріп. Останнім часом її замикали на ключ, тому вона нікуди не виходила.

Свідок ОСОБА_5, яка є невісткою позивача пояснила суду, що знала ОСОБА_5 з 2010 року. Остання нікого не впізнавала, наче жила у своєму світі. У неї було дуже брудно, вона ходила голою по хаті. Після смерті чоловіка вважала, що він живий і приходить до неї. Судомних нападів не бачила. ЇЇ поведінка була недоречною.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що станом на 2012 рік працювала державним нотаріусом у Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі і посвідчувала заповіт, який склала ОСОБА_5 13.08.2012 року. Посилаючись на Закон України "Про нотаріат" відмовилась давати пояснення стосовно вчинення нею конкретної нотаріальної дії, оскільки це є нотаріальною таємницею. Разом з тим повідомила суду, що при складанні заповітів, особливо тих заповітів, які посвідчуються при свідках, нотаріус розяснює особі, яка виявила бажання заповідати своє майно, усі наслідки цієї нотаріальної дії. При посвідченні заповітів нотаріус обовязково перевіряє дієздатність особи та здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Якщо у нотаріуса в процесі вчинення нотаріальної дії виникнуть хоча б найменші сумніви у розумових здібностях особи, яка складає заповіт чи її адекватності, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії і склала про це відповідну постанову. При свідках може бути посвідчений будь-який заповіт, якщо на це є воля особи, яка його складає.

18 лютого 2014 року померла ОСОБА_5 у віці 69 років, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-АМ № 321126, видане 14.05.2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9 Т. 1).

Зі спадкової справи (а.с. 57-102 Т. 1), яка була заведена після смерті ОСОБА_5 вбачається, що її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у строк, передбачений законом звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері ОСОБА_5

Із заповіту, який складений ОСОБА_5 13 серпня 2012 року вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідала ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с. 36 Т. 1).

Вимоги щодо форми та порядку посвідчення заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (ч. 1). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу (ч. 2). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу (ч. 3).

Згідно вимог частини 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

За правилами ч. 2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У зв'язку з похилим віком та хворобою заповідача, на його особисте прохання та за його дорученням, після прочитання заповіту свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано ОСОБА_13, яка та свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 попереджені нотаріусом про необхідність додержання таємниці заповіту. Заповіт складений о 15 годині 25 хвилин. Текст заповіту підписаний ОСОБА_13, ОСОБА_11 та ОСОБА_12-Г. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_16. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено. Заповіт зареєстрований у реєстрі за № 6-1444.

Із заяви, підписаної ОСОБА_5 17 листопада 2011 року вбачається, що остання дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_17 на дарування житового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під № 14, що знаходиться по тупику Вишневому в місті Вінниці, ОСОБА_3 Справжність підпису ОСОБА_5 засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_18, особу ОСОБА_5, яка підписала документ, встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено (а.с. 37 Т.1).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 4 від 17.03.2016 року (а.с. 235-242 Т. 1), під час складання заповіту від 13.08.2012 року ОСОБА_5 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу. Під час складання заповіту від 13.08.2012 року ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зазначений висновок експертизи судом не може бути взятий до уваги внаслідок його недостатньої обґрунтованості та суперечності іншим матеріалам справи з огляду на наступне.

Статтею 225 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свою позовну заяву, передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так, суд звертає увагу на те, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Таким чином, для правильного вирішення спору суду необхідно встановити чи могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними ОСОБА_5 станом на момент складання оспорюваного заповіту, тобто станом на 15 годину 25 хвилин 13 серпня 2012 року.

У висновку експертизи міститься заключення про те, що під час складання заповіту від 13.08.2012 року ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто експертами визначений психічний стан ОСОБА_5 саме на конкретну дату та конкретний час.

Однак, такий висновок експертизи не лише не узгоджується з її дослідницькою частину, а й прямо їй суперечить.

З дослідницької частини висновку експертизи, де експертами описується анамнез хвороби ОСОБА_5 вбачається, що вперше вона перебувала на стаціонарному обстеженні в психіатричному відділенні Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка ОСОБА_6 з 14.11.1983 р. по 15.11.1983 р. у віці 39 років. ОСОБА_5 скаржилась на короткочасні напади втрати свідомості (до 2-х хвилин). До і після нападу почувала себе повністю здоровою. У період часу з 22.11.1983 року по 12.01.2000 року ОСОБА_5 десять разів перебувала на стаціонарному лікуванні зі скаргами на почастішання короткочасних втрат свідомості до 2-4 разів на добу, скаргами на напади і втрату свідомості. При обстеженні лікарями-психіатрами ОСОБА_5 у вказаний період часу відмічено, що вона перебуває в ясній свідомості, правильно орієнтована у власній особі, часі, місці перебування, на запитання відповідає по суті. Продуктивної психопатологічної симптоматики (маячення, галюцинацій) не спостерігалось. Про якісь інші перебування на стаціонарному лікуванні у якийсь інший період часу в анамнезі хвороби ОСОБА_5 не йдеться.

Таким чином, за 17 років стан хвороби ОСОБА_5 10 разів потребував стаціонарного лікування. Впродовж усього часу лікування ОСОБА_5 лікарями констатувалось її перебування у ясній свідомості.

Після 2000 року ОСОБА_5 проходила лікування лише на денному стаціонарі. У період часу з 04.02.2000 року по 03.12.2002 року чотири рази перебувала на лікування на денному стаціонарі. При обстеженні лікарями-психіатрами відмічено, що ОСОБА_5 перебуває в ясній свідомості, доступна продуктивному мовному контакту, на запитання відповідає по суті. Виписана з відділення в стані поліпшення.

Про інші випадки лікування ОСОБА_5 у денному стаціонарі в її анамнезі хвороби не зазначається.

У анамнезі хвороби ОСОБА_5 значиться, що у період часу з 21.10.1983 року по 04.11.2004 року приходила на прийом до лікара-психіатра самостійно та в супроводі чоловіка. При огляді предявляла скарги на почастішання судомних нападів із втратою свідомості, які виникають 4-5 разів на місяць, короткочасні виключення свідомості без судомного нападу щодня 5-6 разів на день. При обстеженні лікарі-психіатри констатували, що ОСОБА_5 перебуває в ясній свідомості, доступна продуктивному мовному контакту, на запитання відповідає по суті. Продуктивної психопатологічної симптоматики (маячення, галюцинацій) не виявлено.

Із листа уточнених діагнозів в амбулаторній медичній картці з диспансерного відділення Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. ОСОБА_6 слідує, що ОСОБА_5 з 1983 року перебувала на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: відділені наслідки нейроінфекції, судомний синдром; з 1985 року з діагнозом: залишкові явища перенесеної нейроінфекції, судомний синдром; з 1988 року органічне ураження центральної нервової системи незясованої етіології з частими малими нападами, рідкими розгорнутими нападами, змінами особистості по епілептичному типу, з 2001 року з діагнозом: розлади особистості та поведінки у вигляді вираженого психоорганічного синдрому та поліморфних судомних нападів внаслідок органічного ураження центральної нервової системи внаслідок нейроінфекції.

Про якійсь інші діагнози, які б були встановлені за життя ОСОБА_5 у анамнезі хвороби не зазначається. У тому числі за життя ОСОБА_5 не ставився діагноз: деменція (у перекладі з латині «безумство», тобто стійке порушення когнітивних функцій в результаті органічного ураження мозку) внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу. Такий діагноз був вперше поставлений ОСОБА_5 після її смерті експертами, які складали висновок судово-психіатричної експертизи № 4 від 17.03.2016 року.

Однак такий діагноз суперечить тим діагнозам, які були встановлені ОСОБА_5 за її життя та суперечить психічному стану ОСОБА_5, який був констатований лікарями-психіатрами у анамнезі її хвороби, а саме перебування під час хвороби та встановлених діагнозів ОСОБА_5 у ясній свідомості.

Такий діагноз, який поставили експерти посмертно ОСОБА_5 суперечить також запису в анамнезі хвороби про її обстеження лікарем швидкої медичної допомоги 17.01.2014 року з приводу епілепсії. При обстеженні лікарем відмічено, що ОСОБА_5 перебуває в ясній свідомості, за шкалою Глазго 15 балів. За шкалою стан оцінюється за сумою балів на основі трьох параметрів: відкривання очей (E від 1 до 4), мовна реакція (V від 1 до 5) та рухова реакція (M від 1 до 6). Таким чином, мінімальна кількість балів 3 (кома ІІІ ступеня), максимальна 15 (ясна свідомість). Таким чином, перебування ОСОБА_5 у ясній свідомості зафіксована у медичних документах за місяці до її смерті.

Суд, також звертає увагу на те, що після 2004 року ОСОБА_5 за медичною допомогою до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка ОСОБА_6 звернулась лише одного разу 18.12.2006 року, а в 2007 році була знята з обліку.

Із дослідницької частини висновку експертизи не вбачається, що експертами досліджувались будь-які документи медичного характеру, які були б датовані днем, у який складався заповіт, з якого можна було б зробити висновок про стан здоров'я ОСОБА_5 саме у день вчинення нею оспорюваного правочину. На думку суду, той анамнез хвороби, який був досліджений експертами не давав їм можливості встановити посмертний діагноз, який суттєво відрізняється від діагнозів, які були встановлені ОСОБА_5 за її життя та дійти висновку про нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 13.08.2012 року під час складання заповіту.

Адже такий висновок експертів суттєво суперечить показанням свідків, які були присутні 13 серпня 2012 року при складання ОСОБА_5 заповіту.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили суду, що були присутні у нотаріальній конторі при складанні ОСОБА_5 заповіту. Усі вони повідомили про те, що ОСОБА_5 була у ясній свідомості і повністю адекватна, ніяких недоречностей у її поведінці не спостерігалось, по суті вона відповідала на усі запитання нотаріуса, а її волею було заповісти усе своє майно сину ОСОБА_9. Із показань свідка ОСОБА_16 вбачається,що посвідчення нею заповіту ОСОБА_5 не могло відбутись, якби у неї виникли щонайменші сумніви у тому, що ОСОБА_5 не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_14 також повідомили суду про те, що за свого життя ОСОБА_5 була цілком нормальною людиною і жодних недоречностей у її поведінці вони ніколи не помічали.

Навіть позивач у своїх поясненнях показав, що ОСОБА_5 нічого не розуміла у ті моменти, коли у неї був приступ.

Суд вважає, що експертами безпідставно не були взяті до уваги зазначені вище пояснення свідків, що вплинуло на встановлення ОСОБА_5 помилкового посмертного діагнозу.

Суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_5, які є близькими родичами позивача, оскільки ці показання суттєво суперечать показанням інших свідків та анамнезу хвороби ОСОБА_5

Таким чином, за весь період життя ОСОБА_5, у тому числі і за місяць до її смерті у медичних документах лікарями констатувалось перебування ОСОБА_5 у ясній свідомості. Про перебування ОСОБА_5 у ясній свідомості у повсякденному житті до самої її смерті повідомили суду свідки, чиї показання суд прийняв до уваги.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що захворювання ОСОБА_5 з тими діагнозами, які були поставлені за її життя, не впливало на здатність ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними за виключенням моментів, коли це захворювання проявлялось в епілептичних нападах, при який вона втрачала свідомість.

Про епілептичний напад і втрату свідомості у момент складання ОСОБА_5 заповіту від 13.08.2012 року суду не повідомив жоден свідок і докази, які б свідчили про такий напад в матеріалах справи відсутні.

Обґрунтування позову статтею 1257 ч. 2 ЦК України судом також розцінюється як безпідставне, оскільки жоден доказ, який міститься в матеріалах справи не вказує на те, що заповідання майна на ім'я сина ОСОБА_9 не відповідало волі ОСОБА_5

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 15, 16, 203, 207, 215, 225, 1247, 1248, 1253, 1257 ЦК України, п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: