АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Костюк Л.С.

за участю апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької установи виконання покарань №33 відділу Державної пенітенціарної служби України в Чернівецькій області про поновлення на роботі, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання внесення відомостей у трудову книжку та встановлення факту запрошення іншого працівника, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 жовтня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням збільшених позовних вимог від 13.10.2016 року просив поновити його на посаді юрисконсульта юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань (№33) відділу ДПтС України в Чернівецькій області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року до часу поновлення на роботі, зобов'язати відповідача внести відомості у трудову книжку про присвоєння 8 розряду, встановити факт запрошення іншого працівника та зобов'язати нарахувати середньомісячну заробітну плату на день отримання трудової книжки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 жовтня 2016 року у задоволені позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Підставою для цього вважає порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

справа № 22ц-794/1489/16р. Головуючий у 1 інстанції: Семенко О.В.

категорія : 54 Доповідач: Лисак І.Н.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, присутніх у справі осіб, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції вірно встановив наступні обставини, які сторонами визнаються та не спростовуються:

-призначення ОСОБА_1 на підставі наказу №32 о/с від 24.05.2016 року на посаду юрисконсульта юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань (№33) відділу ДПтС України в Чернівецькій області та встановлення 8 тарифного розряду;

-надання ОСОБА_1 29.07.2016 року до адміністрації установи заяви про звільнення з 30.06.2016 року за власним бажанням;

-звільнення наказом №42 о/с ОСОБА_1 із займаної посади на підставі поданої заяви із 30.06.2016 року;

-відмова ОСОБА_1 від отримання в день звільнення трудової книжки, про що був складений акт №137 від 30.06.2016 року;

-направлення 30.06.2016 року роботодавцем ОСОБА_1 повідомлення про необхідність отримання трудової книжки;

-допущення за наказом №43 о/с від 01.07.2016 року до стажування на звільнене місце нового працівника;

-отримання 07.07.2016 року Чернівецькою установою виконання покарань (№33) відділу ДПтС України в Чернівецькій області заяви ОСОБА_1 від 30.06.2016 року про відкликання раніше поданої заяви про звільнення;

-проведення службового розслідування за фактом примушування до написання ОСОБА_1 заяви про звільнення та складання висновку що до цього від 28.07.2016 року.

До спірних правовідносин судом вірно застосовано статті 38 та 235 КЗпПУ, а також Інструкція про порядок ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 із подальшими змінами (далі по тексту -

«Інструкція»).

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на невірне застосування судом ст.38 КЗпПУ та помилкових висновків суду щодо наявності права у роботодавця на звільнення без зазначення працівником поважності причин на наступний після подання такої заяви день спростовується правом громадянина на вільний вибір праці, закріпленого ч.1 ст.43 Конституції України, змістом трудового договору, визначеного ч.1 ст.21 цього Кодексу, та заявою ОСОБА_1 від 29.07.2016 року про бажання бути звільненим з 30.06.2016 року.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі по тексту - «Постанова») при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Як роз'яснено в п.12 Постанови по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Підстава звільнення за ст.38 КЗпПУ є власне бажання працівника. В поданій заяві ОСОБА_1 самостійно була визначена дата бажання припинити трудові відносини з 30.06.2016 року, отже право попередження про таке звільнення за два тижні працівником не використовувалося, а також воно стосується гарантій роботодавця щодо можливості пошуку заміни працівнику, через що звільнення через два тижні є правом, а не обов'язком підприємства.

Твердження ОСОБА_1 щодо примусу у написанні заяви не знайшли свого підтвердження належними доказами та, навпаки, відповідачем були спростовані належним чином шляхом надання висновків службового розслідування від 28.07.2016 року, якими не знайдено підтверджень викладеним ОСОБА_1 обставинам звільнення через примушування.

Згідно ч.3 ст.235 КЗпПУ у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На підставі ч.2 п.32 вищезазначеної Постанови, оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Відмовляючи у задоволенні таких вимог суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність вини роботодавця у видачі трудової книжки у день звільнення, оскільки її отримання була зумовлена відмовою самого працівника, що підтверджено відповідним актом №137 від 30.06.2016 року.

Безпідставними є також вимоги ОСОБА_1 щодо порушень пункту 2.14 Інструкції при оформленні трудової книжки і, як наслідок, недотримання роботодавцем ст.47 КЗпПУ, що є підставою для внесення до неї змін та виплати середньомісячного заробітку.

Так, за загальним поняттям тарифний розряд - це елемент тарифної сітки, що характеризує складність виконуваних робіт та рівень кваліфікації працівника, здатного виконувати роботу відповідної складності. В свою чергу, тарифна сітка - це сукупність кваліфікаційних тарифних розрядів та відповідних їм тарифних коефіцієнтів, за якими визначається розмір тарифних ставок оплати праці працівників у залежності від складності виконуваних робіт та кваліфікації працівників.

Таким чином, це не є тотожнім присвоєння розряду, що не передбачено посадою юрисконсульта, отже нормативним актом не визначає обов'язковість внесення такої інформації до трудової книжки та не впливає на можливість подальшого працевлаштування.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги також на порушення судом ч.4 ст.24 КЗпПУ як на підставу відмови у вимогах ОСОБА_1, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що звільнення відбулося на підставі ч.1 ст.38 КЗпПУ, а з'ясування обставин та встановлення фактів, на які посилався позивач, стосується випадків, коли звільнення відбувалося за ч.2 ст.38 КЗпПУ, отже не стосуються предмету доказування та не підлягали оцінці.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 жовтня 2016 року підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: