Справа № 369/7330/16-ц
Провадження № 2/369/3318/16
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

за участі секретаря Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким останній отримав 10 000 грн. Кошти у строк до 01 січня 2009 року він не повернув, тому судом було стягнено заборгованість. За рішенням суду виданий виконавчий лист для примусового виконання судового рішення. Лише у березні 2016 року стягнена заборгованість була повернута ОСОБА_2 За ст. 1048 ЦК України він має право на отримання від позичальника процентів за користування грошовими коштами за весь період до дня повернення позики. За період з 01 січня 2008 року по 30 червня 2012 року 5 373 грн., та за період з 01 липня 2012 року по 01 лютого 2012 року 2 436 грн. Вказав, що строк позовної давності переривався та почався заново, також вказав, що строк пропущений через поважні причини, тому має бути поновлений.

Просив суд поновити строк позовної давності та стягнути з ОСОБА_2 на його користь відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 7 709 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд врахувати, що строк позовної давності постійно переривався через погашення частково боргу, тому фактично строк не перервався. Вказав, що якщо ж суд прийде до висновку, що строк позовної давності пропущений, тому просив поновити його врахувавши поважність причин, а саме само виконання рішення суду.

У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомений налженим чином. Подав суду свої заперечення. Просив суд відмовити в задоволенні позову як з необґрунтованості, так і через пропуск строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 борг в розмірі 10 000 грн., індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання 3 269 грн., пеня в розмірі 10000 грн., три відсотки річних в розмірі 300 грн., та судові витрати.

За рішенням суду, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист, який предявлений для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області відкрито виконавче провадження по примусовому виконання виконавчого листа та направлено копію постанови до ПрАТ «Вентиляційні системи» для виконання.

З матеріалів справи встановлено, що рішення суду виконано повністю в у 2015 році. Дана обставина підтверджується також звітом про здійснені відрахування та виплати ПрАТ «Вентиляційні системи» відносно ОСОБА_2. рішенням Києво-Святошинського районного суду від 14 червня 2016 року (справа №369/1427/16).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При розгляді справи відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності за період з 01 січня 2008 року.

Встановлено, що з заробітної плати ОСОБА_2 кожного місяця здійснювались відрахування, що відповідно зменшувало суму боргу. Розрахунок заборгованості по відсоткам, поданий ОСОБА_1, розрахований на всю суму боргу в розмірі 10 000 грн. та за весь період заборгованості з січня 2008 року по лютий 2014 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знав про часткове погашення боргу, про що вказував і в позовній заяві та в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення, не заявлено клопотання про його поновлення, а причини, яка вказана є неповажною, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог з січня 2008 року по серпень 2013 року.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12.

Зобовязальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Разом з тим не є грошовими зобовязання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 нарахував відсотки на всю суму заборгованості, при цьому збільшуючи кожного року на нараховані відсотки, та на весь період до погашення боргу, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, враховуючи щомісячне погашення заборгованості боржником, що відповідно зменшувало суму заборгованості, іншого розрахунку позивач не надав, вимоги не уточнив при розгляді справи, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків на суму боргу в 10000 грн. за період з серпня 2013 року по лютий 2014 року суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич