У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», треті особи: голова правління публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» Тацький Костянтин Владиславович, начальник публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» Конотопське управління по експлуатації газового господарства Краснянський Павло Володимирович, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на рішення апеляційного суду Сумської області від 2 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 22 червня 2001 року вона працювала в Конотопському управлінні по експлуатації газового господарства на посаді юрисконсульта за безстроковим трудовим договором. З квітня 2009 року вона знаходилась у відпустці в зв'язку з вагітністю та пологами, а в серпні 2009 року їй було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

22 червня 2012 року вонаприступила до роботи, а 2 липня 2012 року її було попереджено про скорочення посади юрисконсульта з 3 вересня 2012 року, що було погоджено зборами профспілки, які відбулися за її відсутності.

З 22 серпня 2012 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, під час якої без її відома 1 листопада 2014 року її було переміщено на посаду юрисконсульта публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (далі - ПАТ «Сумигаз»).

Після виходу з відпустки, 26 червня 2015 року вона приступила до роботи і того ж дня їй було повідомлено, що вільних посад юрисконсультів немає та надано пропозицію щодо можливого працевлаштування. Також у повідомленні було зазначено, що в разі незгоди її попереджають про майбутнє скорочення 26 червня 2015 року. Ознайомившись з пропозиціями, вона не знайшла жодної посади, яка б відповідала її кваліфікації, тому відмовилась, про що власноручно повідомила.

Наказом голови правління ПАТ «Сумигаз» від 26 червня 2015 року № 342к її звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_3 вважала, що при її звільненні не були дотримані норми чинного законодавства, тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд: скасувати наказ про її звільнення, поновити її на посаді юрисконсульта ПАТ «Сумигаз» з розташуванням робочого місця у м. Конотопі; зобов'язати відповідача анулювати записи про скорочення в її трудовій книжці; період з 26 червня 2015 року до моменту розгляду справи судом вважати вимушеним прогулом та стягнути з ПАТ «Сумигаз» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 червня 2015 року до дати ухвалення рішення судом, судові витрати та відшкодувати моральну шкоду; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 6 жовтня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 2 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано наказ голови правління ПАТ «Сумигаз» від 26 червня 2015 року № 342к про звільнення ОСОБА_3, юрисконсульта ПАТ «Сумигаз» з роботи 26 червня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді юрисконсульта ПАТ «Сумигаз» з розташуванням робочого місця у м. Конотопі. Стягнуто з ПАТ «Сумигаз» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 червня 2015 року до 2 лютого 2016 року в розмірі 27 262 грн 72 коп. з відрахуванням податків, обов'язкових зборів та платежів. У решті позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Сумигаз», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішенняапеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що її було звільнено за скороченням штату у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними із скороченням чисельності та штату працівників. При звільненні права позивача не порушено, оскільки відповідачем дотримано процедуру такого звільнення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, виходив із того, що звільнення позивача з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з порушенням роботодавцем вимог трудового законодавства.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3з 22 червня 2001 року була прийнята на роботу до Конотопського управління по експлуатації газового господарства відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на посаду юрисконсульта забезстроковим трудовим договором.

З серпня 2009 року до 22 червня 2012 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

На виконання рішення правління ПАТ «Сумигаз» від 27 червня 2012 року керівництвом Конотопського управління по експлуатації газового господарства ПАТ «Сумигаз» були внесені зміни до штатного розпису апарату цього управління, а саме рішенням від 2 липня 2012 року виведено зі штатного розпису посаду юрисконсульта.

2 липня 2012 року ОСОБА_3 попереджено про скорочення посади юрисконсульта з 3 вересня 2012 року та наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З 22 серпня 2012 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв'язку з потребою дитини у домашньому догляді, яка в подальшому була продовжена їй до 28 червня 2015 року.

Наказом голови правління ПАТ «Сумигаз» від 31 жовтня 2014 року № 249 із змінами, внесеними відповідно до наказу голови правління цього ж товариства від 1 вересня 2015 року № 632к, ОСОБА_3, юрисконсульта Конотопського управління по експлуатації газового господарства, переміщено в межах спеціальності, функціональних обов'язків, зі збереженням графіку і режиму роботи та раніше встановлених умов оплати праці в ПАТ «Сумигаз» з 1 листопада 2014 року з розташуванням робочого місця в м. Конотопі.

На підставі наказу голови правління ПАТ «Сумигаз» від 26 червня 2015 року № 341к, ОСОБА_3 перервано відпустку для догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку відповідно до поданої нею заяви, у зв'язку з чим з 26 червня 2015 року вона приступила до виконання своїх обов'язків і того ж дня було повідомлено про скорочення її посади і запропоновано їй зайняти посаду в ПАТ «Сумигаз» згідно з переліком та умовами, вказаними у додатку № 1. Одночасно було повідомлено, що у випадку незгоди, її буде звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 26 червня 2015 року. Від вказаної пропозиції позивач відмовилась.

Наказом голови правління ПАТ «Сумигаз» від 26 червня 2015 року за № 342к ОСОБА_3 звільнено з роботи з 26 червня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КзпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Проте апеляційний суд не з'ясував чи в ПАТ «Сумигаз» мали місце зміни в організації виробництва і праці (структурна реорганізація), чи пов'язане з цим скорочення штату працівників та не врахував, що правлінням товариства були визначені основні принципи побудови нової організаційної структури підприємства, зокрема, централізація робіт, мінімізація ієрархічних рівнів (протокол засідання правління від 27 червня 2012 року № 11).

Так, критерієм ефективності заходів щодо вдосконалення організаційної структури є ефект, який повинен бути отриманий від реалізації заходів за запланований термін, тому дослідження результатів впровадження принципів централізації управління почало здійснюватись на основі дослідження змін в організаційній структурі відокремленого структурного підрозділу товариства, виходячи з його правового статусу, визначеного ст. 95 ЦК України, ст. 132 ГК України, який здійснював, згідно з Положенням про відокремлений структурний підрозділ, практично всі функції юридичної особи відповідача.

Отже, впровадження принципів побудови нової організаційної структури підприємства почалось зі змін організаційної структури Конотопського управління по експлуатації газового господарства 3 вересня 2012 року та завершилось 31 грудня 2014 року ліквідацією (закриттям) усіх відокремлених підрозділів (філій) ПАТ «Сумигаз».

На виконання рішення наглядової ради ПАТ «Сумигаз» наказом ПАТ «Сумигаз» від 17 жовтня 2014 року № 184 введено в дію нову організаційну структуру.

Згідно зі ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права, вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам відповідача та наданим ним доказам щодо наявності змін в організації виробництва і праці (структурної реорганізації) саме юридичної особи відповідача: штатному розпису ПАТ «Сумигаз», введеному в дію з 31 січня 2012 року, в якому є посади юрисконсультів апарату управління по відокремленим структурним підрозділам ПАТ «Сумигаз» (Конотопське, Сумське, Шосткинське, Роменське, Охтирське управління по експлуатації газового господарства); штатному розпису ПАТ «Сумигаз», введеному в дію з 31 січня 2013 року, в якому відсутня посада юрисконсульта апарату управління по Конотопському управлінню по експлуатації газового господарства; змінам до штатного розпису ПАТ «Сумигаз», введеному в дію з 1 серпня 2013 року, з якого виведено посади юрисконсультів апарату управління по відокремленим структурним підрозділам ПАТ «Сумигаз» (Сумське, Шосткинське, Роменське, Охтирське управління по експлуатації газового господарства), та дійшов передчасного висновку, що надані відповідачем докази стосуються змін в організації виробництва і праці Конотопського управління по експлуатації газового господарства.

Частиною 3 ст. 184 КЗпП України передбачено, що звільнення, зокрема жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179) з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Проте апеляційний суд, застосувавши положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України не врахував, що ОСОБА_3 на момент її звільнення не знаходилась у відпустці для догляду за дитиною до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки вона фактично приступила до роботи, добровільно перервавши відпустку за власною заявою.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що в усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

При цьому відлік двомісячного терміну починається з моменту персонального попередження працівника про наступне вивільнення.

Судом установлено, що 2 липня 2012 року позивача було попереджено про скорочення посади юрисконсульта з 3 вересня 2012 року та вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

7 серпня 2012 року відповідачем отримано згоду профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із скороченням штату, про що остання також була повідомлена.

Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги на те, що роботодавець не вправі відмовити працівнику у наданні обов'язкової відпустки для догляду за дитиною до шести років згідно з ч. 6 ст. 179 КЗпП України, тому не дав оцінки тому, чи період з 22 серпня 2012 року до 25 червня 2015 року, коли позивач знаходилась у відпустці для догляду за дитиною до досягнення дитиною шестирічного віку, виключається із строку попередження про наступне звільнення.

Так, одночасно з попередженням про звільнення, ОСОБА_3 було запропоновано переведення на посаду контролера, однак позивач відмовилась, про що власноруч зробила напис у повідомленні. Також, після звільнення позивача, у серпні 2015 року їй було запропоновано зайняти вакантну з 10 серпня 2015 року посаду юрисконсульта претензійно-позовного відділу юридичного управління ПАТ «Сумигаз», від якої вона теж відмовилась.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів відповідача та надані ним докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 2 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик