У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та до ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей та до ОСОБА_8 із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивували тим, що відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 за тією ж адресою, який не зданий в експлуатацію.

Посилаючись на те, що відповідачі не дають їм можливості користуватись власністю, у зв'язку з чим вони змушені проживати у своєї доньки в с. Гаврилівка Надвірнянського району, просили зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом їх виселення, а також стягнути в солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, по суті позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості позовних вимог.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з неповнолітніми дітьми вселилась в належний позивачам будинок, у 2006 році (після знищення внаслідок повені квартири №2 розташованої на земельній ділянці за адресою знаходження спірного будинку). Встановлено, що у будинок, спорудження якого спочатку було заплановано у вигляді реконструкції квартири №2 (де ОСОБА_4 раніше проживала і була зареєстрована), остання вселилась як член сім'ї сина власника - ОСОБА_9, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1999 року і від якого народилось троє дітей.

Ніяких претензій власників будинку щодо проживання у згаданому будинку відповідача разом з дітьми (до розірвання у 2012 році шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_9.), у власників будинку не було. З чого можна зробити висновок про те, що вселення відповідача і дітей відбулось не самовільно, а тривалість їх проживання у спірному будинку, наявність реєстрації місця проживання, не дає підстав для того, щоб вважати їх тимчасовими мешканцями.

Згідно ч.2 ст.65 ЖК України особи, які вселились в якості членів сім'ї наймача, набувають рівне з іншими членами сім'ї право користування жилим приміщенням, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином ОСОБА_4 та її неповнолітні діти набули право користування спірним жилим приміщенням, і таке право за змістом ч.3 ст.64 ЖК України за ними зберігається й після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 Отже факт проживання у будинку відповідача з дітьми не може бути розцінено, як перешкода у користуванні власникам будинку, а тому за наявності такого правового зв'язку між власниками будинку і бувшим членом сім'ї наймача не може бути застосована ст.391 ЦК України в якості підстави для виселення.

Позивачами не доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідачі чинять будь-які неправомірні дії, які б перешкоджали або унеможливлювали проживання з нею в одному будинку.

Таким чином суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та до ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк