Номер провадження: 22-ц/785/4005/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради «Про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на спадкове майно», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

20.10.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила встановити факт проживання однією сімєю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, з березня 2007 року по 26.08.2012 року, тобто на час відкриття спадщини, а також визнати за нею право власності на вищезазначену квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 В обгрунтування вимог, позивач посилалась на те, що вона є рідною племінницею ОСОБА_4, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 Через їх похилий вік та потреби в постійній увазі вона проживала разом з ними однією сімєю за адресою: АДРЕСА_1, була повязана спільним побутом, вела спільне господарство, мала взаємні права та обовязки. Спадщину після смерті 11.10.2011 року ОСОБА_4, успадкував її чоловік ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на вищезазначену квартиру та вклади, що знаходяться в філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у звязку з тим, що не було надано документів на підтвердження родинних відносин з померлим.

Позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник Одеської міської ради позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

01.04.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильно встановлені обставини районним судом.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апелянт про розгляд справи апеляційним судом була сповіщена належним чином, однак до суду не зявилась без зазначення причин неявки.

Представник апелянта ОСОБА_5 про розгляд справи сповіщений належним чином, звернувся до апеляційного суду із заявою про відкладення розгляду справи у звязку з хворобою, однак доказів даної обставини не надав. Колегія суддів, повідомлені представником апелянта причини неявки визнані неповажними.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляджу справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судом установлено у справі такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Встановлено, що 26 серпня 2012 року помер ОСОБА_3.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1, та вкладів, що знаходяться у філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України».

ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, вказуючи, що вона є спадкоємцем четвертої черги до майна померлого, оскільки проживала разом з ним однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини у вищезазначеній квартирі. У звязку з чим, приватним нотаріусом ОСОБА_6 заявниці було повідомлено, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, їй необхідно надати рішення суду про встановлення факту родинних відносин або проживання однією сімєю не менш якк пять років до часу відкриття спадщини. ( а.с. 68)

Матеріалами справи підтверджується, що Малиновським районним судом м. Одеси 23 липня 2014 року ухвалено рішення у справі за заявою Одеської міської ради, заінтересована особа Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою, яким квартиру № 58 у будинку №27, корпус №1 по вулиці Ген. Петрова у м. Одесі визнано відумерлою. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 3 червня 2015 року апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_2 на дане судове рішення закрито, а Ухвалою судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року ухвалу апеляційного суду Одеської області залишено без змін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не було надано суду обгрунтованих та достовірних доказів в підтвердження того, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сімєю не менш як пять років, а саме з березня 2007 року по 26.08.2012 рік, тобто на час відкриття спадщини.

При цьому, районний суд керувався усталеною практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав, яка орендує суди на те, що місцем проживання фізичної особи, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Крім того, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.

Пунктом 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом простійного проживання із спадкоємцем можуть бути: довідка житлово експлуатаційної організації, правління житлово будівельного кооперативу, відповідного орган місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на час смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкоємцем.

Судом встановлено, що позивач з 13.03.1998 року та по теперішній час зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, корп. Б, кв. 14, що підтверджується копією паспорта, тому саме дана адреса, відповідно до вказаної норми, є її постійним місцем проживання. Крім цього, позивачем не було надано довідку Ф №1 про перелік осіб, які проживають у квартирі, а у спадковій справі, відкритої після смерті ОСОБА_3, яка була досліджена у судовому засіданні, вказано, що лише померлий проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, після смерті своєї дружини ОСОБА_3 один проживав за зазначеною адресою, інші особи у вказаній квартирі не проживали.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що усі надані позивачем письмові докази: акт про її проживання в спірній квартирі та довідки датовані після 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_3 та не підтверджують, на думку суду, той факт, що позивач постійно проживала разом з померлим з 2007 року до дня його смерті ( а.с. 164-166).

Крім того, цей факт достовірно не підтвердили й свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були допитані у судовому засіданні, які пояснили, що ОСОБА_2 часто відвідувала ОСОБА_3, допомагала йому у побуті, доглядала за ним, проте сам факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем свідками не підтверджено, хоча вони і вказували, що позивачка постійно проживала в цій квартирі з померлим спадкоємцем. Це твердження на думку суду базується на обєктивному бажанні свідків допомогти позивачці і є добросовісною помилкою.

Згідно розяснень, наведених в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статі 3 Сімейного кодексу України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не було доведено того факту, що вона разом з ОСОБА_3 вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, оскільки надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг датовані після 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_3 Інших доказів на підтвердження того, що позивач з померлим вели спільне господарство, були повязані спільним побутом не надано та судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, районний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вищевказаних обставин.

Оскільки позивачем не доведено факту проживання однією сімєю з ОСОБА_3 не менш як пять років до дня його смерті, тому вона не є спадкоємцем четвертої черги до майна померлого, відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України, а відповідно, за нею не може бути визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, тому що вона не входить до кола спадкоємців померлого ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 1261 - 1266 ЦК України.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача за зустрічним позовом є доведеними та підтвердженими.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_12

ОСОБА_13

ОСОБА_14

15.06.2016 року м. Одеса