Справа № 363/3238/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/780/2266/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 08.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі :

Головуючого Коцюрби О.П.,

Суддів - Суханової Є.М., Журби С.О.,

При секретарі Бобко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договорів дарування земельних ділянок удаваними угодами, визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з даним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_3, між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 при підписанні договорів дарування земельної ділянки від 30 червня 2009 року вчинено удаваний правочин, коли насправді ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оплатно передали (продали) ОСОБА_7 дві земельні ділянки, площею 0,1000 га. кожна, які знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Новосілківська сільська рада, СТ «Кедр-7», з кадастровими номерами :35:062:0211 та :35:062:0156.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила визнати договори дарування земельної ділянки від 30 червня 2009 року удаваним правочином, встановити факт укладання договорів купівлі-продажу, визнати вказані земельні ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на їх 1/2 частину.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року, ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначила, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 23 листопада 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У звязку з погіршенням шлюбних стосунків, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2013 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу, в спільну сумісну власність подружжям було набуто садовий будинок, який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки, «Кедр-7», СТ МСТ «Кедр», вул. Озерна, буд. № 229, загальною площею 270,8 кв.м. (літера «А» за планом земельної ділянки), з відповідними господарськими спорудами, що підтверджується договором купівлі-продажу садового будинку від 30 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано за номером № 42.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2015 року вказаний садовий будинок визнано спільною сумісною власністю сторін у справі та кожному із них виділено у власність по 1/2 його частині.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 30 червня 2009 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1000 га., з цільовим призначенням для садівництва, яка знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Новосілківська сільська рада, СТ «Кедр-7», яка належала дарувальнику на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 411872, виданого 10 серпня 2005 року на підставі договору дарування земельної ділянки від 02 квітня 2004 року № 2153, кадастровий номер 32 117 0004.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 30 червня 2009 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,100 га., з цільовим призначенням для садівництва, яка знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Новосілківська сільська рада, СТ «Кедр-7», яка належала дарувальнику на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії VI-КВ № 012310, виданого 25 березня 1999 року згідно рішення виконавчого комітету Новосілківської сільської Ради народних депутатів Вишгородського району Київської області від 11 грудня 1998 року № 67.

Договори укладено письмово та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, які зареєстровано за номером № 46 та № 49.

З відповіді Управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області вбачається, що на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок та встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) СТ «Кедр-7» МСТ «Кедр» в с. Новосілки, Вишгородського району, Київської області, спірним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :35:062:0211 та :35:062:0156.

Згідно п. 8 договорів дарування земельних ділянок від 30 червня 2009 року, сторони ствердили, що у момент укладання цих договорів усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки за цими договорами; при укладанні договорів відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховувані ними; договори укладаються ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договори укладаються на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; володіють українською мовою, що дає їм можливість прочитати та правильно зрозуміти суть цих договорів; правочин вичиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

В п. 12 договорів дарування земельних ділянок від 30 червня 2009 року вказано, що нотаріусом, сторонам розяснено про зміст прав та обовязків за цими договорами, правові наслідки укладеного ними правочину, в тому числі, але не обмежуючись питаннями щодо поняття та здіснення права власності, моменту набуття права власності, за договором, тлумачення договору, підстав та наслідків визнання правочину недійсним, особливостей права власності на землю та умов користування нею, порядку оформлення права власності на землю, щодо прав і обовязків власника нерухомого майна.

Відповідно до розяснень даних у п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договором, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пункти 3 та 4 ст. 208 ЦК України передбачають, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до п. 1, 2 та 3 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За правилами ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

В ч. 1 ст. 218 ЦК України вказано, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до розяснень даних у п. 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

Проект попереднього договору про передачу завдатку та намір укласти договір купівлі-продажу від 10 червня 2009 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 юридичної сили не має, нотаріально не посвідчений, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що він не може бути використаний судом як доказ по справі. Крім того, посилання на вказаний договір в договорах дарування та купівлі продажу будинку відсутні.

Тому, колегія суддів вважає, що доводи позивача на користь вчинення удаваного правочину на прямих, письмових доказах про це не ґрунтуються, в їх основу покладені тільки припущення. Проте рішення суду на припущеннях ґрунтуватися не може.

Згідно ст. 377 ЦК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до розяснень даних в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення

змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки,

яка необхідна для її обслуговування.

Тому, колегія суддів погоджується з думкою Вишгородського районного суду Київської області про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог, так як порушених прав ОСОБА_2, які б підлягали захистові за вказаним позовом не встановлено, оскільки, в даному випадку позивач не позбавлена права як співвласник садового будинку, у відповідності до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України звернутись до суду за захистом своїх прав щодо користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування житлового будинку.

Так як Вишгородський районний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: