Справа №490/3576/15-ц 08.06.2016 08.06.2016 08.06.2016
Справа №490/3576/15-ц
Провадження № 22-ц/784/1235/16 Суддя першої інстанції: Гуденко О.А.
Категорія 21 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Буренкової К.О., Бондаренко Т.З.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: представника відповідачки - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко Алли Миколаївни, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Помазан Яни Валеріївни, Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом, який в подальшому уточнила до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивачка зазначала, що під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі були отримані кредитні кошти за які було придбано квартиру АДРЕСА_1.

30 вересня 2014 року ОСОБА_5 без її згоди, як співвласника продав квартиру ОСОБА_6, яка є об'єктом спільної сумісної власності. В подальшому 3 жовтня 2014 року спірна квартира була перепродана ОСОБА_3, тобто через 3 дні після укладення першого договору, а тому є підстави вважати, що остання могла припускати недобросовісність дій продавців квартири.

Посилаючись на те, що договір укладений без дозволу позивачки, суперечить її правам та інтересам, а також інтересам її дітей, крім того, спірна квартира є предметом іпотеки і перебуває під обтяженням з 2010 року, позивачка остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 30 вересня 2014 року та на підставі ст. 388 ЦК України витребувати у ОСОБА_3 у спільну власність позивачки та ОСОБА_5 зазначену квартиру.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено, яке ухвалою того ж суду від 17 лютого 2016 року скасоване за нововиявленими обставинами.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 30 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрований в реєстрі за №488. Витребувано у ОСОБА_3 у спільну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та порушення норм процесуального та матеріального права судом першої інстанції, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник позивачки просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 21 червня 2003 року по 20 вересня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано (а.с.8-9).

Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (10-11).

1 липня 2008 року між ОСОБА_5 та ТОВ МЖК «Миколаївмолодьбуд» було укладено інвестиційний договір №31 про інвестування будівництва житла, згідно з яким об'єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1.

7 липня 2008 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №245 за умовами якого останній отримав прямий (цільовий) кредит у сумі 265 707 грн. строком повернення 98 кварталів з кінцевим терміном повернення 1 січня 2033 року (а.с. 12-15).

22 квітня 2010 року ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на кватиру АДРЕСА_1, яке зареєстроване в КП ММБТІ (а.с. 117-178).

З метою забезпечення вказаного вище кредитного договору, 16 листопада 2010 року між ОСОБА_5 та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено іпотечний договір, предметом іпотеки якого є квартира АДРЕСА_1.

Зазначене що підтверджується копією Інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна об'єктів нерухомого майна, спірна квартира перебуває під обтяженням «заборона на нерухоме майно» з 16 листопада 2010 року на підставі іпотечного договору №4214 від 16 листопада 2010 року по теперішній час (а.с.217-219).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з моменту набуття її за договором під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності по 1/2 частці АДРЕСА_1.

За положеннями ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх , неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

30 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватними нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. за р.№488 (а.с. 20-21).

З наданих нотаріусом документів при посвідченні зазначеної угоди вбачається, що нотаріусом зроблено витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна, інші витяги з державних реєстрів відсутні. Крім того, ОСОБА_5 надано копію паспорту, де відсутній штамп про шлюб, також останній надав заяву про те, що на момент набуття права власності на вказану квартиру він не перебував та на даний час не перебуває у шлюбі та шлюбних відносинах (а.с.175-196).

Отже, наведене свідчить про те, що ОСОБА_5, укладаючи угоду діяв всупереч вимогам ст. 65 СК України, приховавши обставини щодо набуття квартири під час шлюбу та перебування її в іпотеці.

З урахуванням наведеного та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

В подальшому, 3 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В. за р.№915 (а.с. 22-23).

З наданих нотаріусом документів при посвідчені вказаної угоди надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стосовно реєстрації права власності за ОСОБА_6, інші Витяги з державних реєстрів відсутні (а.с. 159-170).

За положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

З урахуванням встановленого, положень вказаних норм закону та правових позицій Верховного Суду України, суд дійшов вірного висновку про витребування у останнього власника спірної квартири ОСОБА_3 та повернення її у спільну власність позивачки та її колишнього чоловіка.

Доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позов, яким суд відповідно до ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин, апеляційна скарга на підставі ст. 318 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: