АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/190/16 Справа № 205/230/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Дніпро

10 травня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод», розпорядника майна ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу, зобовязання внести відомості до трудової книжки, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

16.01.2015 року позивач ОСОБА_2, звернувся до суду з вищевказаним позовом. Вточнивши свої вимоги 02.03.2015 року та 17.06.2015 року ОСОБА_2 просив суд:

- визнати недійсним, а тому незаконним наказ № 111/ОПОП від 16.12.2014 року про розірвання трудового договору та відмінити його дію,

- зобовязати занести до трудової книжки стаж роботи бригадира дільниці обробки, прийому, здачі пакетування та пакування металу та готової продукції 5 розряду на піддільниці підготовки виробництва,

- визнати незаконним, а тому недійсним переміщення на посаду емульсовара 3 розряду та видалити відповідний запис з трудової книжки,

- стягнути з відповідача ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на його користь середній заробіток, який був до травми 10.04.2012 року за час вимушеного простою у звязку з невиконанням на території підприємства норм охорони праці та техніки безпеки з часу подання заяви 16.06.2014 року,

- зобовязати ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.,

- вважати звільнення з підприємства з підстав передбачених ч. 3 ст.. 38 КЗпП України в день оголошення рішення, із внесенням відповідного запису до трудової книжки (том 1 а.с.1-3, 27-29, том 2 а.с.1-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року, доповненого додатковим рішенням від 28.10.2015 року, в якому ухвалою від 05.01.2016 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Визнано незаконним наказ Публічного акціонерного товариства» Дніпропетровський трубний завод» за № 111/ОПОП від 16.12.2014 року.

ОСОБА_2 поновлено на посаді емульсовара трубоволочильного цеха -2 Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9439.36 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн..

В іншій частині позову відмовлено. Також вирішено питання щодо судових витрат. (том 2 а.с. 23-127, а.с.244, ).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвати нове яким, яким задовольнити його уточнені позовні вимоги. (т. 2 а.с.134-142).

В апеляційній скарзі апелянт ПАТ « Дніпропетровський трубний завод» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с.152-156).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2М на посаді емульсовара трубоволочильного цеха 2 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 9 439,36 грн. необхідно скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2, а в іншій частині рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 111 від 19.04.2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ПАТ « Дніпропетровський трубний завод» на посаду правильника прокату та труб (том 1 а. с. 130).

10 квітня 2012 року у виробничому цеху ПАТ « Дніпропетровський трубний завод» стався нещасний випадок з ОСОБА_2 про що на підприємстві складено акт розслідування нещасного випадку форми Н-5, після чого ОСОБА_2 був визнаний непридатним до виконання роботи правильника, про що зазначено у довідці № 168 від 18.10.2013 року.

21.01.2014 року начальником відділу підбору та навчання персоналу ПАТ « ДТЗ» було направлено запит до медичної установи з проханням розглянути можливість працевлаштування ОСОБА_2 згідно із станом його здоров»я та можливість працевлаштування ОСОБА_2 згідно із станом його здоров»я та перелік вакансій на підприємстві. Повідомленням від 22.01.2014 року медичний заклад сповістив, що по жодній з вакансій які мають на підприємстві ОСОБА_2 не може працювати за станом здоровя. У звязку з цим виключно для працевлаштування ОСОБА_2 на підприємстві було створено додаткову вакансію емульсовара , на яку ОСОБА_2 буд переведений за його заявою від 27.03.2014 року, відповідно до наказу № 40 від 01.04.2014 року (т.1 л.д.87).

З 02.04.2014 року ОСОБА_2 почав виконувати роботу за професією емульсовара, про що свідчить табель обліку робочого часу.

16.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про його звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, вказавши в заяві на невиконання підприємством ст. 170 та ч.5 ст. 153 КЗпП України й ст. 6 ЗУ «Про охорону праці» на території ПАТ « Дніпропетровський трубний завод».

Листом № 62/59 від 17.06.2014 року ПАТ « Дніпропетровський трубний завод» ОСОБА_2 було повідомлено про відсутність підстав для припинення трудового договору із ним за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

З 18.06.2014 року ОСОБА_2 припинив виконувати трудові обовязки емульсовара та перестав зявлятися на підприємстві.

З 23 по 27 червня 2014 року та з 15 по 26 вересня 2014 року ОСОБА_2 знаходився на лікарняних у звязку із тимчасовою непрацездатністю, про що свідчать відмітки у табелях обліку робочого часу. Листки непрацездатності надані позивачем у розрахунковий відділ ПАТ « ДТЗ» для реєстрації та оплати. Після реєстрації та сплати за лікарняними листами ОСОБА_2 до роботи не зявився.

28.07.2014 року, 05.08.2014 року, 17.09.2014 року та 20.10.2014 року представники трудового колективу підприємства відвідали ОСОБА_2 за місцем проживання з метою встановлення причин його незявлення на роботі, про що було складено акти.

04.07.2014 року та 16.12.2014 року ОСОБА_2 надав ПАТ « ДТЗ» пояснювальну записку, у якій зазначив, що вважає своє перебування на території заводу небезпечними для життя та здоров»я. У звязку з чим 25.11.2014 року, 02.12.2014 року, 09.12.2014 року були направлені запрошення на засідання профспілкового комітету підприємства для розгляду питання про його звільнення.

На засідання профспілки ОСОБА_2 тричі не з»явився. 16.12.2014 року профспілка підприємства надала згоду на його звільнення. Наказом № 111/ОПОП від 16.12.2014 ОСОБА_2 звільнений з займаної посади на підставі п.4 ст. 40КЗпП України за прогули без поважних причин (а. с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача занести в трудову книжку стаж роботи бригадира дільниці обробки, прийому, здачі, пакетування та пакування металу та готової продукції 5 розряду на піддільниці підготовки виробництва, визнання незаконним, а тому недійсним його переміщення на професію емульсовара 3 розряду, та зобовязання відповідача видалити відповідний запис з трудової книжки, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток, який існував до травми, отриманої ним внаслідок нещасного випадку на виробництві 10.04.2012 року у розмірі 2269.93 грн. за час вимушеного простою з вини роботодавця, визнати його звільнення з ПАТ « ДТЗ» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, із занесенням відповідного запису до трудової книжки, суд 1 інстанції виходив з того що, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження зазначених позовних вимог, а ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета. Позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, так як позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Так, позивач зазначає, що він тимчасово виконував обовязки бригадира дільниці обробки, прийому, здачі, пакетування та пакування металу та готової продукції 5 розряду на піддільниці підготовки виробництва, що на його думку є підставою для занесення відповідних відомостей до трудової книжки.

Питання щодо ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і облік регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110.

З матеріалів справи вбачається, що наказ по підприємству щодо виконання позивачем обовязків бригадира не виносився, а відомості про роботу, нагородження і заохочення вносяться після видання відповідного наказу (розпорядження) керівника піддприємства, а тому підстави для внесення відповідного запису до трудової книжки відсутні.

Щодо визнання незаконним, а тому недійсним переміщення позивача на посаду емульсовара 3 розряду, та зобовязання відповідача видалити відповідний запис з трудової книжки, то враховуючи, що ОСОБА_2 буд переведений на зазначену посаду за його заявою від 27.03.2014 року, відповідно до наказу № 40 від 01.04.2014 року, який до того ж позивачем не оскаржено, що відповідає вимогам ст.. 170 КЗпП України, ст. ст. 6, 9 ЗУ «Про охорону праці» а тому підстави для задоволення вказаних позовних вимог відсутні.

Відповідно відсутні підстави й щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку, який існував до травми, отриманої ним внаслідок нещасного випадку на виробництві 10.04.2012 року у розмірі 2269.93 грн. за час вимушеного простою з вини роботодавця, оскільки ст.. 170 КЗпП України, передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

Крім того, в розумінні ст..ст. 34, 113 КЗпП України, не можна вважати простоєм не вихід на роботу позивача, зі збереженням його середнього заробітку, оскільки законом у випадку простою передбачена процедура працевлаштування працівників. Так, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Крім того, посилаючись на порушення з боку відповідача ч. 4 ст. 40, ч. 5 ст. 153 та ст.. 170 КЗпП України, ч.5 ст.6 ЗУ «Про охорону праці», позивач 16.06.2014 року звернувся з заявою до відповідача про його звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Позивач в своїй заяві не зазначив які конкретно порушення допускаються роботодавцем, у звязку з чим було проведено перевірку цеху № 2, в результаті якої порушень ч. 5 ст. 153 КЗпП України, ч.5 ст.6 ЗУ «Про охорону праці» виявлено не було, а було виявлено лише недоліки у зберіганні продукції, що на думку відповідача не було підставою для звільнення позивача з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що йому було повідомлено Листом № 62/59 від 17.06.2014 року.

Посилання позивача на інформаційний лист від 17.06.2014 рік про проведення перевірки (т.1 л.д. 143), акт перевірки від 19.05.2015 року (т.2 л. д. 43-45), акт № 2 про нещасний випадок від 31.07.2015 року (т.3 л.л. 45-50) та акт проведення повторного розслідування від 31.07.2015 року (т.3 а.с. 57), як на доказ порушень з боку відповідача, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують висновків суду 1 інстанції щодо цього та не підтверджують відповідних порушень достатніх та необхідних для розірвання трудового договору з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України на день подання заяви позивачем про його звільнення.

Отже, підстави визнати звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, із занесенням відповідного запису до трудової книжки, відсутні.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги позивача, які в цій частині зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановивши, що порушення норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення відсутні, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його в зазначеній частині слід залишити без змін.

Щодо задоволених позовних вимог про визнання незаконним наказу ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» № 111/ОПОП від 16.12.2014 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й моральної шкоди, то суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач при звільнені позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України порушив порядок, встановлений законом щодо звільнення працівника з роботи, не зажадавши від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, та видавши наказ про звільнення, який не містить дат прогулу ОСОБА_2 Таким чином, суд 1 інстанції прийшов до висновку, що зазначений наказ є незаконним, що тягне за собою поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції щодо визнання незаконним наказу ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» № 111/ОПОП від 16.12.2014 року, як виданого з порушенням трудового законодавства, що відповідно є підставною для стягнення моральної шкоди, яку суд 1 інстанції, врахувавши конкретні обставини справи та виходячи з принципу розумності та справедливості, стягнув в сумі 5 000 грн.

Так, відповідно до вимог ст. 40 ч.1 п.4 КЗпП України, - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: п.4 прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу в установленому порядку. Відсутність працівника на роботі з причини, що є поважною, не може вважатись прогулом і викликати розірвання трудового договору. Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням, тому при його проведенні повинні бути дотримані порядок і строки накладення дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст.149 КЗпП України, - до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення ( ч.1); при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3); стягнення оголошується в наказі ( розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку ( ч.4).

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України порушення відповідачем вимог закону при звільненні позивача призвели до моральних його страждань які полягають в порушені незаконними діями відповідача звичайного ритму його життя, в значних його зусиллях для збереження належного стану його здоров`я, залишення його без заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги відповідача в зазначеній частині, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є безпідставними. З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача з роботи було проведено з вищевказаними порушенням трудового законодавства, а сам наказ не містить дат прогулів позивача, що взагалі унеможливлює перевірки наявності прогулів.

Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставності розгляду справи Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, оскільки на думку апелянта провадження по справі підлягало закриттю з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, враховуючи ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предметом розгляду справи не є стягнення заробітної плати.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині щодо визнання незаконним наказу № 111/ОПОП від 16.12.2014 року та стягнення моральної шкоди також ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому його в зазначеній частині слід залишити без змін.

Що ж стосується висновків суду про необхідність поновлення позивача на посаді емульсовара трубоволочильного цеха -2 Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 9439.36 грн., то колегія суддів з ними не погоджується, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та зроблені з порушенням норм процесуального права.

Дійсно, згідно ч. 1, ч.2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку.

Однак, згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що уточнивши свої позовні вимоги позивачем не заявлялися вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а суд 1 інстанції, в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, вийшовши за межі заявлених позовних вимог, постановив рішення щодо зазначених вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду 1 інстанції в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді емульсовара трубоволочильного цеха -2 Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, без вирішення питання щодо ухвалення нового рішення в цій частині, оскільки дані вимоги позивачем не заявлялися.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И І Р Ш И В:

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді емульсовара трубоволочильного цеха -2 Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 9 439,36 грн. - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» - відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: