МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__________
Справа №521/5619/16-ц
Пр. №2/521/2925/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.

при секретарі - Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

встановив:

У грудні 2015року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 27 вересня 2008 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №776. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 11 грудня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час проживає з батьком, відповідачем у справі. Зазначала, що після розірвання шлюбу, вона виїхала на проживання до Сполучених Штатів Америки, де перебуває і на даний час. Вона як мати бажає спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, але для цього необхідно, щоб дитина мала можливість періодично виїжджати за кордон з метою розвитку, відпочинку, оздоровлення. Стверджувала, що вона зверталась до відповідача з проханнями надати дозвіл на виготовлення проїзного документу дитини та виїзд його за кордон, але відповідач відмовляється, та згоду на виїзд дитини за кордон не надає. Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд надати дозвіл на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, або інших уповноважених нею осіб, без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2 до Сполучених Штатів Америки з 01 жовтня 2016 року по 31 листопада 2016 року з метою відпочинку, оздоровлення та візиту до матері, та зобовязати Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеської області видати проїздні документи для перетинання державного кордону ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 22 березня 2015 року судом були розділені та виділені в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування МРА ОМР про визначення місця проживання дитини, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування МРА ОМР, про визначення місця проживання дитини, в інше провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу ОСОБА_1, або її офіційному представникові на оформлення проїзного документу на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 закордон без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, до досягнення дитиною повноліття, тобто до 08 вересня 2027 року; надати дозвіл на тимчасові виїзди малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України, у супроводі матері, ОСОБА_1, або інших уповноважених нею осіб, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 громадянина України, до досягнення дитиною повноліття, тобто до 08 вересня 2027 року (а.с. 1).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року, яке не набрало законної сили були задоволенні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування МРА ОМР та визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання його батька ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування МРА ОМР про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

Представник позивача, діючий на підставі довіреності від 15 грудня 2015 року у судовому засіданні підтримав уточненні позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 15, 42).

Відповідач та його представник, діючий на підставі довіреності від 22 лютого 2016 року у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили відмовити в їх задоволенні, надавши до суду письмові заперечення, а також нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Сполучених Штатів Америки з 01 жовтня 2016 року по 31 листопада 2016 року (а.с.32-33).

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що між сторонами не існує спору, так як відповідач у справі надав суду нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Сполучених Штатів Америки з 01 жовтня 2016 року по 31 листопада 2016 року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 27 вересня 2008 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №776, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7).

В судовому засіданні було встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що позивачка ОСОБА_1 виїхала за межі України і з жовтня 2015 року по теперішній час проживає та працює у США. Крім того, вона добровільно залишила малолітнього сина проживати разом з батьком, на його утриманні та вихованні.

Відповідач в судовому засіданні пояснив суду, що він є фізичною особою підприємцем, має постійних дохід, його малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає разом з ним в квартирі АДРЕСА_2 та навчається у 1-В класі Одеського навчального виховного комплексу №4 «Загальноосвітня школа 1-111 ступенів гімназія».

Встановлено, що 26 травня 2016 року батько дитини, відповідач у справі оформив нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Сполучених Штатів Америки з 01 жовтня 2016 року по 31 листопада 2016 року (а.с.50).

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків.

Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

Згідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-Х11 вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України і в"їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України, зокрема дитини, під час перебування за її межами, є проїзний документ дитини.

Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання.

З аналізу законодавства України вбачається, що при розгляді справ з предметом позову «Про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку за межі країни», необхідно встановити факт відсутності згоди іншого батька та ухилення останнього від надання такої згоди.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до відповідача з проханням надати дозвіл на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд їх сина за кордон, а відповідач ухиляється та відмовляє їй в надані такого дозволу.

Крім того, в своїх запереченнях та поясненнях, відповідач стверджував, що він готовий надати згоду на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку, але за умови, що будуть вказані конкретні країни та конкретний термін перебування дитини за кордоном, оскільки ці обставини були відсутні у первісних позовних вимогах.

Як вбачається з матеріалів справи, після уточнення позивачем своїх позовних вимог, відповідач надав суду нотаріально завірену заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Сполучених Штатів Америки з 01 жовтня 2016 року по 31 листопада 2016 року.

Отже, дані обставини спростовують твердження позивачки про відсутність згоди відповідача на виїзд дитини за кордон та його ухилення від надання такої згоди.

Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як встановлено судом, батько дитини не ухилявся і не ухиляється від надання згоди на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд малолітнього сина за кордон, а тому суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтовані і не законні.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судовий збір у справі складає 487,20 грн., які були повністю сплачені позивачкою при зверненні до суду.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141,155 СК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, ст. ст. 10, 11, 209, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Сегеда