Справа № 750/643/16 Провадження № 22-ц/795/1185/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Деркач О. Г. Доповідач - Хромець Н. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіХромець Н.С.
суддів:Онищенко О.І., Тагієва С.Р.
при секретарі:Шевченко М.О.
за участю:позивача ОСОБА_5, представника відповідача Руденка В.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс» про визнання дій неправомірними, відшкодування шкоди,

треті особи - Чернігівська обласна державна адміністрація, Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2016 року у позові ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач вказує на те, що суд безпідставно не взяв до уваги пункти 2.6 і. 2.14 Договору № 26-03-15/256 від 01 квітня 2015 року, укладеного з Чернігівською обласною державною адміністрацією, якими відповідача зобов'язано безоплатно перевозити позивача, як інваліда ІІ групи. Крім того, позивач вважає, помилковим висновок суду про відсутність законних підстав для задоволення позову, оскільки такий висновок суперечить постановам КМУ від 16 серпня 1994 року №555 «Про поширення чинності постанови КМУ від 17 травня 1993 року №354.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача скаргу не визнав.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавчими актами не передбачено права інвалідів ІІ групи на безплатний проїзд у пасажирському транспорті загального користування на приміських маршрутах. Такі висновки суду відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), що інваліди I та II групи мають право на безплатний проїзд лише у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Ця норма Закону у наведеній редакції діє з 01 січня 2015 року, що визначено п.1 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України». До внесення змін Законом України від 28 грудня 2014 року ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачала право інвалідів на безплатний проїзд у приміському транспорті. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що законом не передбачено права інвалідів ІІ групи на безплатний проїзд у приміському транспорті відповідає ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Доводи позивача щодо існування постанов Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №354 і від 16 серпня 1994 року №555 висновків суду не спростовують. Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» Кабінет Міністрів України було зобов'язано у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити прийняття нормативно-правових актів для реалізації цього Закону і забезпечити приведення міністерствами та іншими органами виконавчої влади нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання органами виконавчої влади вимог п.16 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII не може бути підставою для незастосування Закону. До того ж, як правильно вказав суд першої інстанції, постанова кабінету Міністрів України є підзаконним нормативним актом і не може застосовуватись в частині, яка суперечить Закону.

За договором № 26-03-15/256 від 01 квітня 2015 року, укладеним відповідачем з Чернігівською обласною державною адміністрацією, відповідач взяв на себе зобов'язання виконувати пільгові перевезення пасажирів згідно з діючими положеннями законодавчих актів України. Виходячи з того, що ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не передбачене право інвалідів ІІ групи на безплатний проїзд у приміському пасажирському транспорті, підстави для висновку про порушення відповідачем договірних зобов'язань відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: