справа №176/1142/14-ц
провадження №2/176/71/16
РІШЕННЯ

Іменем України

15 листопада 2016 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої судді Павловської І.А.,

за участі секретаря Яценко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Жовті Води цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом та уточнивши позовні вимоги просить стягнути із ОСОБА_3 на свою користь заборгованості по відсоткам за договором №K2XRRX03650219 від 11 липня 2007 року, за період з 14 травня 2009 року по 14 травня 2014 року, у розмірі 8041 гривен 87 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір №K2XRRX03650219, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит, на строк з 11 липня 2007 року по 11 липня 2008 року, у розмірі 1617,75 грн., в обмін на зобовязання останньої повернути кредит та сплатити відсотки.

Однак, отримані відповідачем кредитні кошти, у розмірі 816,02 грн., до теперішнього часу не повернуті, а тому, враховуючи, що вказаний вище договір не є розірваним, чи припиненим, відповідно до правових підстав, визначених ст.ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту.

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, передбачена позовна давність у пять років.

Строк прострочення за тілом кредиту за період з 14 травня 2009 року по 14 травня 2014 року становить 1825 днів, розмір простроченої заборгованості складає 816,02 грн., розмір відсоткової ставки в день дорівнює 0,54%, а отже сума заборгованості по відсоткам складає 8041,87 грн. (816,02 грн.*0,54%*1825 днів прострочення/100)

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути із відповідача зазначеної суму заборгованості на свою користь.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, пославшись на доводи викладені в уточненій позовній заяві та просить суд задовольнити заявлені вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, при цьому надав суду письмове заперечення, в якому просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановила ч. 1 ст. 1049 та ч. 2 ст. 1050 того ж кодексу позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та виплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що 11 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №K2XRRX03650219, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит, на строк з 11 липня 2007 року по 11 липня 2008 року, в розмірі 1617,75 грн., в обмін на зобовязання останньої повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати (з 5 по 10 число кожного місяця), шляхом надання банку грошових коштів (щомісячний платіж) у сумі 191,26 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами.

Як зазначено в матеріалах позову, відповідач умови зазначеного вище кредитного договору не виконує, розмір простроченої заборгованості складає 816,02 грн., при цьому сума заборгованості по відсотками, яку позивач просить стягнути із відповідача на свою користь, за період з 14 травня 2009 року по 14 травня 2014 року, складає 8041,87 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У зв'язку з цим початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №K2XRRX03650219 від 11 липня 2007 року, останній платіж по кредитному зобовязанню здійснений відповідачем 08 лютого 2008 року /а.с. 4/.

Перебіг позовної давності з цього часу вчиненням дій відповідача про визнання свого боргу не переривався.

Представник позивача вказує на те, що згідно із п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю п'ять років /а.с. 6-9/.

Однак, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року у справі № 6 - 16-цс15, визначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності не змінювались.

Таким чином, виходячи із позиці Верховного Суду України, «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», на які посилається представник позивача, мають містити підпис позичальника, в іншому випадку вказані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Оскільки позивачем не надано суду «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», які би містили підпис відповідача, суд не може приймати їх до уваги в цілому.

У звязку з зазначеним, строки позовної давності необхідно рахувати на підставі ст. 257 ЦК України, згідно із якою, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас судом встановлено, що позивач звернувсь до суду з даним позовом лише 19 травня 2014 року, тобто після закінчення строку передбаченого як законодавством так і Умовами на які посилався представник позивача.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (ч. 2 ст. 258 ЦК України - позовна давність в один рік).

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно п. 31 Постанови №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", та відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року "Про окремі питання застосування строків позовної давності" суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду.

Одночасно роз'яснено положення частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України, що "позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.".

Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Представник позивача не представив жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності.

Оскільки у суду немає підстав для поновлення строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 254, 258, 257, 261, 266, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Жовтоводського міського суду І.А. Павловська