Справа № 202/3245/16-ц
Провадження № 2/202/1819/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Журавльов А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року позивачка звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів про визначення порядку користування земельною ділянкою. У серпні 2016 року позивачка уточнила свої позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог у первісному та уточненому позові позивачка посилається на те, що їй належить на праві власності 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Інша частина домоволодіння належить відповідачам. У їх спільному користуванні знаходиться земельна ділянка площею 996 кв. м. У добровільному порядку вони не можуть визначити порядок користування земельною ділянкою. Просила визначити порядок користування земельною ділянкою домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, виділити їй у користування одноосібно земельну ділянку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 згідно запропонованого плану S8 та стягнути з відповідачів судовий збір.

У судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги та просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у судове засідання з'явилася, позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що позивачкою не наведено доказів, що спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку, надавалася будь кому з попередніх власників будинку. Визначена позивачкою площа земельної ділянки не підтверджена належними доказами. Конфігурація та площа земельної ділянки органом місцевого самоврядування не визначалася. Просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Так у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини домоволодіння від 01.08.2005 року (а. с. 7) належить на праві власності 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом Державного реєстру правочинів (а. с. 8) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 9). ОСОБА_2 належить на праві власності 7/40 частин домоволодіння АДРЕСА_1, про що зазначено у поясненнях представника ОСОБА_2 Дані щодо наявності права власності інших відповідачів на частину домоволодіння АДРЕСА_1 позивачкою суду не надані.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Домоволодіння АДРЕСА_1 не розділено в натурі між співвласниками.

Згідно договору дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 996 кв. м. Згідно даних останнього технічного паспорту на домоволодіння станом на 2005 рік (а. с. 10) площа земельної ділянки складає 1000 кв. м. та у зазначеному домоволодінні здійснені самовільні побудови: веранда літ. а-1, частина веранди а1-1, та самовільний захват земельної ділянки площею 4 кв. м.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Позивачкою не надані докази надання будь-якій особі земельної ділянки площею 996 кв. м. по АДРЕСА_1 у користування. Позивачка не надала суду доказів про відведення земельної ділянки первісному власнику, або іншим власниками, домоволодіння по АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на які розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку у спільній власності на землю або на жилий будинок, і для яких зазначена угода також є обов'язковою.

Беручи до уваги вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги є передчасними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати несе позивачка.

Керуючись ст. 364, 377 ЦК України, ст. ст. 120, 125 Земельного кодексу України, п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст. 11,15, 60, 88, 130, 174, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко