Справа №490/5112/15-ц 28.01.2016 28.01.2016 28.01.2016
Справа 490/5112/15-ц
Провадження № 22 -ц/784/45/16 Головуючий у 1-й інстанції Мамаєва О.В.
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення

Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2015 року

за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності, відшкодування майнової і моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що є власником домоволодіння по АДРЕСА_1. Відповідач є суміжним землекористувачем, власником домоволодіння по АДРЕСА_2.

У 2008 році відповідач самовільно прибудував до кута її житлового будинку гараж, а у 2013 році самовільно перебудував гараж у літню кухню, піднявши стіни і дах будівлі, пошкодивши під час перебудови капітальну стіну і дах її будинку.

Відповідач порушив її права власника будинку та право землекористувача. Так, спорудженням прибудови порушені будівельні норми, оскільки відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни має бути не менш, ніж 1 м. При цьому повинно бути забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів для запобігання стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Вказаних норм відповідачем не дотримано. Ним пошкоджено шиферну покрівлю, на замощення її будинку відповідач склав будівельні матеріали та інші речі, що разом з вказаним призводить до пошкодження стін будинку, затікань, появи плісняви в кімнаті, якою користується малолітня дитина, завдало їй майнової і моральної шкоди. Також, прибудовою відповідач закрив їй прохід для обслуговування її будинку.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, позивачка просила: зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до кута її житлового будинку, звільнити замощення її житлового будинку. Крім того, позивачка просила визначити порядок суміжного землекористування земельними ділянками №5 та №5/1 по АДРЕСА_1; встановити межі вказаних земельних ділянок та забезпечити вільний доступ для обслуговування її будинку. В рахунок відшкодування майнової шкоди позивачка просила сягнути з відповідача 24360 грн., які вона змушена була витратити на ремонт покрівлі і кімнати, в якій живуть діти, та моральну шкоду 6090 грн.

Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено Миколаївську міську раду та Службу у справах дітей адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог про захист права власності відмовлено. Додатковим рішенням того ж суду від 2 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду від 13 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. На думку апелянта, висновки суду суперечать обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права. Зокрема суд не взяв до уваги, що вона є фактичним власником будинку, маючи правовстановлюючий документ на 29/100 часток будинку та прийнявши у спадщину іншу частину будинку після смерті чоловіка. Також, суд безпідставно посилався на відсутність у неї правовстановлюючих документів на земельну ділянку, оскільки така надавалася для будівництва будинку №5, порядок користування земельною ділянкою між попередніми власниками будинку встановлювався судом. Крім того, на думку апелянта, рішення суду суперечить положенням практики Європейського суду з прав людини. Позивачка додаткового рішення суду він не оскаржила, що в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили її представники.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Представник Служби у справах дітей адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради в письмовому повідомленні просить розглянути справу з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей, які проживають в будинку АДРЕСА_1

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, в том числі дослідивши матеріали інвентарних справ № 1576 на будинок по АДРЕСА_1, та № 2895 на будинок по АДРЕСА_2, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що вони є суміжними користувачами земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки з належними до них господарськими будівлями та спорудами.

Позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 9 серпня 1977 року є власницею 29 /100 часток в будинку № 5, отримавши вказану частку у спадщину після смерті ОСОБА_8 71/100 часток в будинку з 1977 року належало чоловіку позивачки ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті останнього свідоцтв про право на спадщину не видано. Разом з тим, позивачка зареєстрована в будинку та проживає там з 3 квітня 1974 року (а.с. 6).

Відповідач на підставі договору обміну від 2 лютого 2008 року є власником будинку АДРЕСА_2

Отримавши у власність будинок, відповідач без згоди позивачки, побудував поряд з кутом її будинку будівлю, яка за технічними планами значиться самочинною забудовою.

Відмовляючи у задоволенні позову про знесення спірної будівлі, суд виходив з того, що позивачка не довела належність їй земельної ділянки, оскільки не має правовстановлюючих документів на неї, а також не довела порушення прав суміжного землекористувача, так як суміжна межа не встановлена в законному порядку, як це передбачено ст. 55 Закону України «Про землеустрій» з дотриманням процедури, Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18 травня 2010 р. № 376 та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. № 43. У зв'язку з чим вона не довела, що побудована відповідачем будівля знаходиться на її земельній ділянці та на межі. До того ж, за висновками суду відсутні належні докази того, що порушення, допущені відповідачем при будівництві спірної будівлі є причиною наявності вологи, плісняви, порушення несучої конструкції стіни у належному їй будинку, та покрівлі будинку. що вона побудована відповідачем на земельній ділянці, що не знаходиться у користуванні позивачки.

Проте, з висновками суду в повному обсязі погодитися не можна.

З матеріалів інвентарної справи на будинок по АДРЕСА_1 вбачається, що рішенням виконкому Варварівської райради депутатів трудящих Миколаївської області № 54 від 7 січня 1960 року, ОСОБА_10 надано 700 кв.м земельної ділянки під індивідуальне будівництво житлового будинку. У лютому 1960 року земельна ділянка виділена в натурі та передана разом з закріпленими на неї геодезичними знаками забудовнику. 15 березня 1960 року між ОСОБА_10 та вказаним виконкомом укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включено. Рішенням виконкому Центральної райради депутатів трудящих № 1109 від 27 листопада 1964 році житловий будинок, який побудувала ОСОБА_10, прийнято в експлуатацію. З цього часу стіна будинку, яка виходить на суміжну земельну ділянку по АДРЕСА_2 не перебудовувалася.

В наступному у ОСОБА_10 вилучено 300 кв.м і передано іншій особі. Так, з матеріалів інвентарної справи будинку по АДРЕСА_1/1 вбачається, що рішенням виконкому Миколаївської міської Ради депутатів трудящих № 780/25 від 20 липня 1965 року, ОСОБА_11 відведена земельна ділянка площею 300 кв.м під індивідуальне будівництво житлового будинку, та залишено ОСОБА_10 земельна ділянка площею 437 кв.м. Земельна ділянка ОСОБА_11 виділена в натурі та разом з закріпленими на неї геодезичними знаками передана забудовнику. Після цього, 16 серпня 1965 року між виконкомом та ОСОБА_11 також укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включено.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №20 від 18 січня 1991 року, землекористувачу по АДРЕСА_2, як особі, яка не має правовстановлюючих документів на земельні ділянки, надано у тимчасове користування до виникнення потреби в них 306 кв.м, з яких 6 кв.м земельна ділянка, що зайнята самовільно.

Відносно земельних ділянок по двом адресам інших рішень органами місцевого самоврядування не виносилося. Однак, рішенням Народного суду Центрального району м. Миколаєва від 17 серпня 1972 року між землекористувачами земельної ділянки по АДРЕСА_1 визначався порядок її користування. Власникам будинків актів на право користування земельними ділянками, або про право власності на них не видавалося. Разом з тим, сторони користуються земельними ділянками та вони у них не вилучені.

З доказів у справі вбачається, що між вказаними земельними ділянками встановлена та існує на планах суміжна межа, яка не змінювалася з часу її встановлення.

Зокрема, з генплану земельної ділянки по АДРЕСА_2, складеного 25 квітня 1964 року виходить, що межа із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 проходить на відстані 20 см від вказаного будинку по прямій лінії від вул. Клубної до вул. Очаківської. Довжина межі складає 20,70 м.

Із схематичного плану земельної ділянки по АДРЕСА_1 виготовленого експертом у 1971 році, під час розгляду спору між попередніми власниками вказаного будинку про визначення порядку користування земельною ділянкою вбачається, що спірна межа проходить по прямій лінії від вул. Очаківської до вул. Клубної. Загальний розмір земельної ділянки складає 437 кв.м. Тотожна схема міститься у витягу із схематичного плану, складеному Миколаївським бюро технічної інвентаризації 21 березня 1974 року (а.с. 9).

Як вбачається з витягу схематичного плану від 10 листопада 1988 року, довжина земельної ділянки по АДРЕСА_2 складає 14,70 м, а довжина ділянки, що межує з вул. Очаківською - 13,76 м. На 2001 рік довжина меж цієї земельної ділянки складала 14,58 м та 13,97 м, але суміжна земельна ділянка проходила рівно. Розмір земельної ділянки складав 306 кв.м.

Отже, суміжна межа проходить по прямій лінії від вказаних вулиць, на відстані 20 см від будинку позивачки.

За технічними планами фактичний розмір земельної ділянки, якою користуються власники будинку № 5 на 2015 рік складає 477 кв.м. Між тим, вказане не відбулося за рахунок межі. Збільшення фактичного розміру земельної ділянки сталося за рахунок іншої суміжної земельної ділянки.

Відповідач у 2008 році без належних дозволів та проектів, без згоди позивачки та всупереч її волі побудував на суміжній межі будівлю, спочатку використовуючи її як гараж. В наступному, а саме в 2013 році він перебудував будівлю, бажаючи використовувати її як літню кухню, з'єднавши кути будівлі та будинку № 5. Про таке свідчать пояснення позивачки та надані їй зображення на фотографіях будівлі, в якій встановлені вікно та двері.

Таким чином, з викладених доказів виходить, що між сторонами, як користувачами суміжних земельних ділянок, виник спір з приводу дотримання відповідачем правил добросусідства та з приводу утискання відповідачем прав позивачки, пов'язаних з користуванням її земельною ділянкою та будинком. Це сталося внаслідок того, що відповідач без узгодження з позивачкою, на суміжній межі та частково на земельній ділянці, якою користується позивачка побудував будівлю. Вказана будівля примикає до кута будинку, володільцем та власником частки якого є ОСОБА_6

На зазначені обставини справи та зміст позовних вимог суд належної уваги не звернув. Тоді як вони мають суттєве значення для вирішення позовних вимог щодо знесення будівлі.

Відповідно до ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (неприємні запахи, забруднення, тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Частина 3 ст.103 ЗК України зобов'язує власників та землекористувачів земельних ділянок співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю.

Відповідно до вимог ст.104 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу. Якщо дії сусіда є неправомірними та не відповідають умові заподіяння якнайменших незручностей, такі дії підлягають припиненню.

Згідно зі ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав тощо.

Також, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а ст. 376 ЦК України дає право позивачу ставити питання про знесення самочинно збудованих споруд.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_6 виходить, що вона просить усунути перешкоди як в користуванні її земельною ділянкою, так і будинком, називаючи це вимогами про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Як було згадано, вона, обґрунтовуючи підстави позову, посилалась на те, що спорудження спірної будівлі створює перешкоди для обслуговування її будинку, належного користування її земельною ділянкою та межею.

ОСОБА_6 довела порушення відповідачем як правил добросусідства, так і порушення її прав пов'язаних з користуванням земельною ділянкою та будинком № 5.

Так, підпунктом 3.25 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44 (далі - ДБН 360-92**), встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1).

Розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до «Санитарных норм и правил обеспечения инсоляцией зданий и территорий жилой настройки» та СНIП II-4-79 «Естественное и искусственное освещение» як в будинках, що будуються, так і в сусідніх житлових і громадських будинках.

Відповідач не дотримався вказаних вимог.

Позивачка зверталася зі скаргою з приводу будівництва спірної будівлі у виконком Миколаївської міськради. Під час перевірки скарги було підтверджено порушення відповідачем згаданих норм та правил та доведено факт перешкод в користуванні майном позивачки.

Як зазначено в акті комісії у складі представників та спеціалістів управління містобудування та архітектури, ДАБК, начальника відділу по соціально - економічному розвитку мікрорайону Варварівка, головного інспектора Миколаївського районного сектору МУ ДС ЧС України в Миколаївської області від 3 лютого 2015 року по АДРЕСА_2, на межі земельних ділянок, побудована будівля з порушенням ДБН 360-92. Комісія дійшла висновку, що самовільною забудовою не встановлені необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів на територію суміжної ділянки (а.с. 21 -24).

За викладених обставин, позивачка не позбавлена права вимагати усунення порушень її прав.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині позовних вимог про знесення будівлі, яка побудована відповідачем на межі, самочинно, впритул до кута будинку АДРЕСА_1, які узагальнено названі позивачкою усуненням перешкод в користуванні земельною ділянкою, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 511 грн. судового збору, сплаченого за вказані вимоги при подачі позову та апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що при виділенні земельних ділянок первісним землекористувачам суміжна межа була встановлена за правилами, діючими на час відведення вказаних ділянок.

До позивачки та іншого колишнього власника будинку № 5 по вул. Клубній право на частки в будинку перейшло за законом в 1977 та в 1974 роках. Отже до них в силу ст.90 ЗК Української РСР перейшло і право користування земельною ділянкою. Не позбавлений права тимчасового користування земельною ділянкою і власник будинку № 5/1.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Зазначені положення містяться й у ст. 120 ЗК України (чинного з 1 січня 2002 року).

За змістом статті 377 ЦК України та 120 ЗК України (в її редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1003цс15.

Посилання представника відповідача на ситуаційний план, складений під час підготовки документів на приватизацію земельної ділянки, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у вказаній частині. План складено на замовлення відповідача, частково без врахування схеми суміжної межі, а в суді ні представник відповідача ні відповідач не спростували твердження позивачки про будівництво будівлі з недотриманням вимог будівельних норм та правил.

В іншій частині рішення не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду по суті відповідних позовних вимог.

Так, є правильними висновки суду по те, що позовні вимоги про визначення порядку суміжного користування між суміжними землекористувачами та встановлення суміжних меж не підлягають задоволенню. Вказані вимоги суперечать вимогам закону та вимозі про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Не підлягають задоволенню також вимоги про звільнення замощення, оскільки на час розгляду спору позивачка не надала належних доказів того, що на замощенні знаходяться будівельні матеріали (про що йдеться в позовній заяві). Те замощення, що знаходиться біля куту будинку вивільняється внаслідок знесення спірної споруди.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2015 року в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві.

Зобов'язати ОСОБА_7 знести збудовану ним господарську будівлю на земельній ділянці по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві, яка знаходиться на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві та побудована самочинно, біля куту вказаного будинку.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 511 грн. судового збору.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Козаченко

Л.М. Царюк