АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 197/1253/14-ц Головуючий у першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/1047/К/16 суддя Охнач О.В.
Категорія № 27 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Михайлів Л.В.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 29 січня 2014 року в сумі 5 000,00 доларів США, посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з повернення коштів.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, зазначивши співвідповідачем дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_4, як особу, яка фактично написала та підписала боргову розписку, просив суд: стягнути з відповідачів солідарно на його користь грошові кошти в сумі 389 431,00 грн. в рахунок повернення боргу з урахуанням відсотків та судові витрати у розмірі 3 894,31 грн.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку позивача, суд неправомірно відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, чим позбавив можливості довести факт написання спірної розписки саме відповідачем ОСОБА_4. Суд не взяв до уваги, що за умови доведення факту написання розписки саме ОСОБА_3, було б встановлено, що кошти отримувалися в інтересах сім'ї. При цьму, зазначає, що написання розписки іншою особою передбачено ст. 207 ЦК України, а факт присутності відповідача ОСОБА_3 під час написання розписки міг би підтвердити свідок ОСОБА_8, однак суд відмовив у його допиті.

Також, вважає, що суд прийшов до хибного висновку про те, що з розписки не зрозуміло, які саме долари надавалися у борг, адже умовне позначення доларів США - $ є загальновідомим і тому у суду не повинно було б бути сумнівів щодо валюти договору.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4, будучи завчасно належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає, як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на законі.

Виходячи з приписів статті 27 ЦПК України щодо права сторони розпоряджатися своїми процесуальними правами, вимог статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторони в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факту надання ним у борг коштів, а ні відповідачу ОСОБА_3, а ні відповідачу ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У спорі, пов'язаному із стягненням заборгованості за договором позики підлягають встановленню обставини укладення договору позики, тобто отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 08.06.2016 року №6-1103цс16 за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики позивач ОСОБА_2 надав суду копію розписки відповідача ОСОБА_3 від 29.01.2014 року про отримання в борг грошових коштів у розмірі 5 000,00 доларів США (а.с.4).

При цьому, як позивач ОСОБА_2, так і відповідач ОСОБА_3, підтверджують, що останній боргову розписку від 29.01.2014 року не писав.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а тому, колегія суддів вважає встановленим факт того, що ОСОБА_3 не писав боргову розписку від 29.01.2014 року.

З огляду на те, що позивачем, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не надано жодних доказів щодо укладення ним з ОСОБА_3 договору позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог.

Посилання позивача про те, що дану розписку від імені відповідача ОСОБА_3 писала та підписувала його дружина ОСОБА_3 не мають правового значення для вирішення даного спору з огляду на наступне.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, тобто розписка може підтверджувати наявність договірних відносин (тобто укладення договору позики) між кредитором та боржником, яким завжди виступає особа, яка отримала в борг грошові кошти та написала про це розписку.

З наданої позивачем розписки від 29.01.2014 року не вбачається, що ОСОБА_4 отримувала грошові кошти, а тому остання у будь-якому разі не може бути стороною договору позики.

Згідно ж ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Як вбачається з матеріалів справи, розписка від 29.01.2014 року не містить жодних засвідчень нотаріуса чи відповідної посадової особи про те, що ОСОБА_3 у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не міг підписатися власноручно та за його дорученням текст правочину у його присутності написала дружина ОСОБА_3

Отже, вирішення питання про написання тексту розписки ОСОБА_3 або ж іншою особою є недоцільним та не має правового значення для вирішення даного позову, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови суду першої інстанції у призначенні судової почеркознавчої експертизи.

До пояснень позивача ОСОБА_2 про те, що грошові кошти він надав у борг подружжю ОСОБА_3 колегія суддів відноситься критично, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилався на наявність договірних відносин саме між ним та відповідачем ОСОБА_3, зазначивши, що ОСОБА_3 власноручно склав боргову розписку від 29.01.2014 року т. 1 а.с. 2-3). Однак, після надходження до суду письмових заперечень відповідача ОСОБА_3 про те, що він жодних грошових коштів не отримував та не укладав договір позики (т. 1 а.с. 31-33), змінив свою позицію та надав уточнену позовну заяву, де зазначив, що кошти були надані подружжю ОСОБА_3, а боргову розписку писала дружина відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 44-46).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не допитав свідка ОСОБА_8, який міг би підтвердити обставини складання боргової розписки, колегією суддів відхиляються, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, якщо договір позики має бути укладено у письмовій формі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: