Справа № 465/2884/15 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/4817/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

30 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом про стягнення в його користь з відповідача 18 600 грн. моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 3 травня 2012 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинила виконавчий напис, реєстраційний № 1049, згідно якого ПАТ «Фольксбанк» набуло прав звернути стягнення на предмет застави та право задовольнити вимоги щодо стягнення з нього заборгованості за період з 5 грудня 2011 року по 3 травня 2012 року у розмірі 5 322,41 доларів США. Крім того, 14 серпня 2013 року нотаріус ОСОБА_3 вчинила виконавчий напис, реєстраційний № 2742, згідно якого вказаний банк набув право звернути стягнення на предмет застави та задовольнити вимоги щодо стягнення з нього заборгованості за період з 1 березня 2013 року по 14 серпня 2013 року у розмірі 3 364,01 доларів США. Апеляційним судом Львівської області 20 жовтня 2014 року ухвалено рішення про задоволення його позову до ПАТ «Ві ОСОБА_5», правонаступника ПАТ «Фольксбанк», з участю третіх осіб: приватних нотаріусів ОСОБА_6 та ОСОБА_3, про визнання частково недійсним договору застави та визнання виконавчих написів нотаріуса від 3 травня 2012 року та 14 серпня 2013 року такими, що не підлягають виконанню. Оскільки внаслідок неправомірних дій нотаріуса з приводу вчинення виконавчих написів в нього було вилучено його власність, а саме автомобіль марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вважає, що йому завдано значних моральних страждань, так як він був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, змушений захищати свої майнові права у судовому порядку.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 27 квітня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 4 550 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача 186 грн.

Рішення суду оскаржила приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні фактичних обставин справи. Мотивує апеляційну скаргу тим, що 3 травня 2012 року та 14 серпня 2013 року нею підставно було вчинено виконавчі написи на договорі застави, у якому сторони передбачили можливість звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя, в тому числі і на підставі виконавчого напису нотаріуса. На день вчинення виконавчого напису договір застави був дійсним в повному обсязі, вчинення виконавчого напису на договорі застави рухомого майна було можливим та законним. Суд не встановив протиправності її дій, які спричинили моральну шкоду позивачу. Крім того, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2014 року було визнано недійсним п.5.2 договору застави про можливість звернення стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Це свідчить про те, що судом не визнано її дії незаконними, а лише визнані виконавчі написи такими що не підлягають виконанню. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін, та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №КF45315, відповідно до умов якого позичальнику надані грошові кошти в сумі 8140 доларів США з терміном погашення до 29 жовтня 2012 року (а.с.16-18).

Для забезпечення виконання зобовязань за даним договором, сторонами кредитного договору цього дня укладено договір застави, відповідно до умов якого в заставу передано транспортний засіб, а саме: легковий седан-В, марка ВАЗ, модель 111830, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, бежевого кольору. Пунктом 5.2 договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; в позасудовому порядку, згідно Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» або іншим способом на вибір заставодержателя, який не суперечить чинному законодавству України (а.с.19-21).

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, які є вільними в укладенні договору, і погоджені з ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису передбачено і ст. 20 Закону України «Про заставу».

3 травня 2012 року і 14 серпня 2013 року відповідачем вчинено виконавчі написи на підставі дійсного на час вчинення виконавчих написів договору застави (а.с.22-23).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2014 року визнано недійсним п.5.2 договору застави, укладеного 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_4 в частині можливості звернення стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом (а.с.10-12).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вірно посилався на те, що відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за те особу обовязку надати річ того ж роду і якості, налагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні потерпілому заподіяних збитків грішми, на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у звязку з заподіянням шкоди майну.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п.3 зазначеної Постанови під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим колегія суддів відзначає, що на підтвердження зазначених обставин належні та допустимі докази не надані. Обґрунтування у чому саме полягає моральна шкода, якщо така завдана, - відсутні. Не наведено доказів про наявність звязку між моральною шкодою (при її наявності) та діями відповідача, а також наявність її вини.

Всупереч викладеному, суд першої інстанції зробив висновок, що нотаріус ОСОБА_3 діяла невірно, оскільки у неї були відсутні підстави звернення стягнення на заставлене майно. Відтак, позов про стягнення моральної шкоди саме з відповідача - приватного нотаріуса ОСОБА_3, є обґрунтованим, така є належним відповідачем у цій справі і має нести відповідальність за заподіяну позивачеві шкоду.

Суд першої інстанції зазначив, що, вирішуючи цей спір в частині розміру відшкодування моральної шкоди, враховуючи глибину та тривалість страждань позивача, наявність змушених змін у його житті, моральні страждання та хвилювання, позбавлення можливості нормально вести свій побут, ступінь вини, а також виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за можливе вимоги позивача задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача 4 550 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, хоч які саме страждання ніс позивач, які змушені зміни настали у його житті, який ступінь вини відповідача наявний, суд не встановив і не зазначив.

Одночасно суд першої інстанції вказав, що були створені всі умови для реалізації прав та обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів. Однак, сторони, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Покладаючи на відповідача обовязок по відшкодуванню моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що на обґрунтування позовних вимог належні та допустимі докази щодо наявності моральної шкоди, протиправності дій відповідача та наявності причинного звязку між названим, не надані.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції цього не врахував, не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обовязку сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обовязковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За таких обставин, оскаржуване рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у звязку із чим, відповідно до ст.309 ЦПК України його належить скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 квітня 2016 року про стягнення з приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 4 550 грн. та судового збору в розмірі 186 грн., - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: