УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 16 листопада 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Національного заповідника «Софія Київська», третя особа - генеральний директор Національного заповідника «Софія Київська» ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 13 жовтня 2014 року працювала на посаді заступника генерального директора з пам'яткоохоронної діяльності Національного заповідника «Софія Київська». 12 травня 2015 року її письмово попередили про наступне звільнення у зв'язку зі зміною істотних умов праці, водночас їй було запропоновано переведення на посаду головного архітектора (завідувача науково-дослідного відділу охорони пам'яток архітектури) за строковим трудовим договором. Наказом від 06 липня 2015 року № 148-к її звільнено з посади з 13 липня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади. Вважала своє звільнення незаконним, оскільки 22 червня 2015 року вона надала згоду про її переведення на вакантну посаду головного архітектора, але на цю посаду було прийнято іншу особу. З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати незаконним та скасувати наказ Національного заповідника «Софія Київська» від 06 липня 2015 року № 148-к про її звільнення; поновити її на посаді заступника генерального директора з пам'яткоохоронної діяльності Національного заповідника «Софія Київська» з 13 липня 2015 року; стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 75 501 грн 37 коп. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки Національним заповідником «Софія Київська» двічі пропонувалися позивачу всі посади, вакантні станом на 12 травня 2015 року (день попередження про наступне вивільнення), та станом на 13 липня 2015 року (день звільнення), проте остання згоди на зайняття запропонованих посад не надала, відтак її звільнення із займаної посади відбулося з дотриманням трудового законодавства. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338−341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і не згоди заявника з висновком суду по їх оцінці. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів:
й
СитнікО.М., Маляренко А.В. СтупакО.В.