АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

28 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В., Шкоріної О.І.

при секретарі: Бусленко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, -

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог у повному обсязі. Позивачка посилається на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду. Важає, що судом безпідставно надано перевагу одним нормам права над іншими та не ураховано судову практику по таких справах.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, який є представником ОСОБА_1 за довіреністю апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Виходячи с положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 06 червня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір № R 6 В, за яким банк надав позичальнику 50 000 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти в розмірі та умовах, визначених цим договором.

Пунктом 7.1 кредитного договору № R6B від 06 червня 2012 року визначено, що у випадку прострочення виконання позичальником зобов'язань з повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, інших платежів згідно умовами договору, позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

У п. 9.7 кредитного договору № R6B від 06 червня 2012 року, строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, встановлених договором, сторони встановили у три роки.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги стосовно визнання зазначених пунктів кредитного договору № R6B від 06 червня 2012 року недійсними, позивач посилався на те, що ці умови договору порушують його права як споживача, суперечать Цивільному кодексу України, є несправедливими по відношенню до нього та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору позивач володів повною, необхідною та достовірною інформацією про положення договору, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, кредитний договір містить всі істотні умови договору, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконувала його умови й тому відсутні підстави для визнання оспорених нею пунктів кредитного договору недійсними відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За змістом ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту кредитного договору, підписаного позивачкою без будь яких застережень убачається, що сторонни погодили усі істотні умови кредитного договору, розмір кредиту, розмір процентів за користування ним, строки та порядок повернення кредитних коштів, відповідальність сторін за невиконання зобов'язань за договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6. ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Твердження позивача про те, що укладений нею з відповідачем договір порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та не доведені ніякими доказами.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15 і в силу положень статті 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; до укладення кредитного договору відповідач надав позивачці повну інформацію стосовно умов кредитування, щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; строку та порядку повернення кредиту, які підписані позивачкою.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України для визнання п.7.1 та 9.7 оспорюваного правочину недійсними.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/13594/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2195/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.