Справа № 188/1294/16-ц
Провадження № 2/188/635/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Ніколаєвої І. К.

при секретарі Карпенко С. М.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову вказав, що він тривалий час я знаходився в трудових відносинах з вугільними підприємствами і працював прохідник» 5-го розряду з повним робочим днем в шахті.

22 вересня 1995 року висновком ЛЕК Криворізького інституту гігієни праці та профзахворювань, захворювання виявлені у нього визнано професійними і пов'язані саме з роботою на шахті «Степова», як « прохідника» 5-го розряду (нині - ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»). На підтвердження даного професійного захворювання було складено Акт П-4 від 25.09.1995 року.

Висновком медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК) 09.10.1995 року спочатку було встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності до 01 жовтня 1996 року та встановлена 3 група інвалідності по професійному захворюванню.

02.10.1996 року МСЕК підтвердила 55% стійкої втрати працездатності з 01.10.1996 року по 01.10.1998 рік та встановлена третя група по професійному захворюванню.

21.09.1998 року МСЕК встановила 60% стійкої втрати професійної працездатності з 01.10.1998 року по 01.10.2000 року. Інвалід третьої групи - по професійному захворюванню.

11.10.2000 року МСЕК підтвердила 60% стійкої втрати професійної працездатності з 01.10.2000 року по 01.10.2001 року та третю групу інвалідності по професійному захворюванню.

17.10.2001 року МСЕК повторно підтвердила стійку втрату професійної працездатності - 60% з 01.10.2001 року - безстроково та інвалідність від професійного захворювання, третя група.

Наказами по підприємству йому було призначено відшкодування шкоди, як щомісячна виплата так і одноразова допомога, але не була відшкодована моральна (немайнова) шкода.

В зв'язку з стійкою втратою професійної працездатності, встановлення 3-ої групи інвалідності позивач вважає, що йому спричинена моральна шкода оскільки фізичний біль та душевні страждання, викликані наслідками професійного захворювання стали невід'ємною частиною його існування. У зв'язку з хворобою він був змушений змінити свій звичайний уклад життя, через вади хвороби погіршились відносини з близькими. Почуття безпорадності та неповноцінності приносять особливі страждання та приниження. Це спричиняє позивачеві не тільки фізичні, але й моральні страждання.

Позивач вказує, що моральну шкоду він отримує через професійне захворювання яке він отримав перебуваючи у трудових правовідносинах з відповідачем.

На підставі ст. 8 Конституції України, ч.2 ст. 23,1167,1168, ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, п.9 Постанови Пленуму ВС України №4 позивач прохає суд стягнути з відповідача на його користь 9000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позивач в судове засідання не з'явився надав заяву, прохає слухати справу в його відсутність позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав , прохає відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Надав суду письмове заперечення з письмовими доказами.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з оглядом на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач знаходився в трудових відносинах з виробничим структурним підрозділом "Шахта Степова" ВАТ "Павлоградвугілля", правонаступником якого є ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" у 1995 році він захворів на професійні захворювання, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання від 25.09.1995 року.

Висновком МСЕК від 09.10.1995 року первинно ОСОБА_2 за час роботи в шкідливих умовах праці встановлено 55 % стійкої втрати працездатності по професійному захворюванню та 3-тю групу інвалідності, з послідуючим переоглядами.

21.09.1998 року МСЕК встановила 60% стійкої втрати професійної працездатності з 01.10.1998 року по 01.10.2000 року. Інвалід третьої групи - по професійному захворюванню.

11.10.2001 року МСЕК підтвердила 60% стійкої втрати професійної працездатності з 01.10.2000 року по 01.10.2001 року та третю групу інвалідності по професійному захворюванню.

17.10.2002 року МСЕК повторно підтвердила стійку втрату професійної працездатності - 60% з 01.10.2001 року - безстроково та інвалідність від професійного захворювання, третя група. Дані обставини підтверджені довідками МСЕК наданими позивачем ( а.с.10-12).

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. (в редакції постанови №9 від 24.10.2003р.)"Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" - "Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди."

На момент виникнення спірних правовідносин, а саме встановлення МСЕК від 09.10.1995 року (первинно), стійкої втрати працездатності, вони були врегульовані ЦК Української РСР 1963 року (ст. 440-1), Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, (далі - Правила) та Законом України "Про охорону праці" (ст. 12), які передбачали відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я працівника власником підприємства.

Правила є спеціальним нормативним актом, який регулював відносини по відшкодуванню власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, посилання на які містилось в диспозитивній ст.456 ЦК України (1963р.).

Відповідно п. 11 Правил у редакції від.01.10.1995 року «моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі:

- домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерплого або уповноваженої ним особи);

- рішення комісії по трудових спорах; ( Пункт 11 доповнено абзацом третім згідно з Постановою КМ N 492 ( 492-94-п ) від 18.07.94 );

- рішення суду;

Відповідно п.38 Правил відшкодування шкоди, право на отримання потерпілим виплат по відшкодуванню шкоди, завданої його здоров'ю внаслідок виконання ним трудових обов'язків у тому числі виплати за моральну (немайнову шкоду), виникає в особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності висновком МСЕК.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно Постанови Верховної Ради України "Про підвищення мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком" від 23.11.1993р., розмір мінімальної заробітної плати становить 60000 крб.

В свою чергу українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100000 карбованців на 1 гривню (ст. З Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року). Таким чином, відповідно нормативно-правових документі, які діяли 1995 році максимальний розмір суми відшкодування моральної шкоди не повинен був перевищувати 120 00000 крб. (60 000 крб. * 200 мінімальних заробітних плат) або (0,6 гривень х 200 мінімальних заробітних плат) = 120 гривень.

На підставі заяви Позивача про виплату йому моральної шкоди, керуючись п.11 Правил, а також п.12.17 Галузевої угоди по тарифам від 12.02.1992 року, наказом директора шахти "Степова" ВО «Павлоградвугілля» від 24.10.1995 року №3224 Позивачу була призначена моральна шкода в зв'язку з втратою професійної працездатності у розмірі 6 600 000 крб. та виплачена у повному обсязі, що підтверджується наказом відповідача, табулеграмою за жовтень 1995 року та відомостями про перерахування коштів. ( а.с. 50-53) .

Відшкодування моральної шкоди працівнику, на час виникнення правовідносин (первинна МСЕК - 09.10.1995 року), було також врегульовано ст.173-1 Кодексу законів про працю, але строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів були врегульовані ст.233 КЗпП і складали три місяці, а тому строк позовної давності сплив 09.01. 1996 року.

В даному випадку позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач подав на підставі ст.237-1 КЗпП на які поширюються загальні строки для звернення до суду, передбачені ст.233 КЗпП - 3 місяці. Але позивач не врахував, що ст.237-1 КЗпП стала чинною лише з січня 2000 року, введеною в дію Законом України №1356-ХIV від 24.12.1999 року.

Положення ст.ст.23,1167,1168 ЦК України (2003 року), на які також посилається позивач, застосовуватись не можуть, так як згідно ч.4 Перехідних положень цього кодексу, він застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Частиною 6 (перехідних положень) встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний же Кодекс (2003р.), на статті якого посилається позивач при вимогах стягнення моральної шкоди з підприємства, діє з 01 січня 2004 року. Згідно ст.58 Конституції України - Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Так, відповідно до ст.9 ЦК України 2003 року положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин,якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно з п.3 ст.268 ЦК України 2003 року,який набрав чинності з 01 січня 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди,завданої каліцтвом,іншим ушкодженням здоров'я або смертю, проте відповідно п.16 Прикінцевих та перехідних положень правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності закону.

На той час спірні правовідносини були врегульовані ст.ст.440,456 ЦК України 1963 року, Законом України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затверджених Кабінетом Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 з послідуючими змінами та доповненнями, які не містили норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно до ст.71 ЦК в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних відносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, тобто строк позовної давності у позивача закінчився 09.10.1998 року, тобто до ведення в дію ЦК України 2003 року з 01 січня 2004 року, тоді як позивач звернувся до суду 07.10.2016 року, тобто зі значним пропущенням строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Заяви про поновлення строку позовної давності та поважних причин його пропуску позивач суду не надав.

Відповідно до ст.80 ЦК України ( 1963 р.) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Крім цього судом встановлено, що позивач вже отримав відшкодування моральної шкоди, що підтверджено в судовому засіданні письмовими доказами наданими відповідачем та вивченими в судовому засіданні.

З врахуванням викладеного суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом , в задоволенні позовних вимог йому відмовлено, тому в порядку ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, ст.71,80 ЦК України (в редакції 1963 р.)суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання 9000 ( дев'ять тисяч ) гривень , відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_3