Категорія 53 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру про скасування пункту 2 наказу №31 від 07.03.2016 року, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовною заявою до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру про скасування пункту 2 наказу №31 від 07.03.2016 року, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 березня 1972 року вона була прийнята на роботу у Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер на посаду медичної сестри.

04 лютого2013 року була переведена на посаду старшої медсестри загального медичного персоналу з повною матеріальною відповідальністю на час відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами ОСОБА_3, що підтверджується наказом № 13-к від 04.02.2013 року.

14.03.2016 року її було звільнено з посади старшої сестри медичної загально-медичного відділу у зв'язку із закінченням строку договору (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП), що підтверджується наказом № 31-к від 07.03.2016 року.

Під час її роботи у Вінницькому обласному клінічному шкірно венерологічному диспансері за останні два місяці середня заробітна плата складала: січень 2016 рік 3165.66 грн., лютий 2016 рік 3165.66 грн. Середня заробітна плата до звільнення становила 3165.66 грн.

10 березня 2016 року вона подала заяву в.о. головного лікаря Мазорчук Н.Б., в якій просила перевести її на вакантну посаду м/с лікарського кабінету в зв'язку з закінченням декретної відпустки ОСОБА_3, але їй, на її думку, було безпідставно відмовлено. Подана нею заява зареєстрована по канцелярії не була.

На її скаргу на протиправні дії керівництва Вінницького обласного клінічного шкірно - венерологічного диспансеру, управління Держпраці у Вінницькій області повідомило їй, що за нормами ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Отже, на одній штатній посаді фактично рахувалися позивач, хоча документально тимчасовий характер її роботи не було зафіксовано та ОСОБА_3, якій була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку.

Таким чином, позивачка вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі, яку вона займала до переведень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила зазначене рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29 березня 1972 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу у Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер на посаду медичної сестри, що підтверджується записом у трудовій книжці на ім'я ОСОБА_2 від 24.04.1972 року за №1 від 29.03.1972 року.

Згідно з записом у трудовій книжці на ОСОБА_2 від 24.04.1972 року за №8 від 04.02.2013 року ОСОБА_2 було переведено на посаду старшої медсестри загально-медичного персоналу з повною матеріальною відповідальністю на час відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами ОСОБА_3, що доведено наказом №13-к від 04.02.2013 року.

14.03.2016 року ОСОБА_2 було звільнено з посади старшої сестри медичної загально-медичного відділу у зв'язку із закінченням строку договору (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП), що доведено наказом № 31-к від 07.03.2016 року.

В матеріалах справи наявна заява позивачки від 10 березня 2016 року на ім'я в.о. головного лікаря Мазорчук Н.Б, в якій просила перевести її на вакантну посаду м/с лікарського кабінету в зв'язку з закінченням декретної відпустки ОСОБА_3 Заяву зареєстровано не було, на заяві є резолюція в.о. головного лікаря від 10.03.2016 року «відмовити у зв'язку із скороченням у закладі».

На звернення позивачки управління Держпраці у Вінницькій області листом від 23.05.2016 року повідомило ОСОБА_2, що 14.03.2016 року вона була звільнена з посади відповідно до наказу № 31-к від 07.03.2016 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку договору.

Відповідно до вимог ст. 232 КЗпП України трудові спори щодо поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміни дати, формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу, розглядаються безпосередньо судами. Отже для захисту своїх прав порадили звернутися до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою був пропущений місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про звільнення.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 13 від 04.02.2013 року ОСОБА_2 було переведено на посаду старшої медсестри загально-медичного персоналу з повною матеріальною відповідальністю з 04.02.2013 року по 09.06. 2013 року на час відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами ОСОБА_3 Таким чином, ОСОБА_2 достовірно знала та свідомо мала намір працювати тимчасово, на умовах строкового трудового договору до моменту фактичного виходу на роботу ОСОБА_3

У разі звільнення працівника по п. 2 ст. 36 КЗпП він не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов'язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору. Звільнення у зв'язку з закінченням терміну трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП проводиться напередодні дня виходу на роботу основного працівника.

Оскільки, основний працівник ОСОБА_3 згідно поданої заяви повинна була приступити до роботи з 15.03.2016 року, позивачку правомірно було звільнено з роботи 14.03.2016 року згідно наказу № 31-к від 07.03.2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції не досліджував питання правомірності переведення та на відсутність трудового договору, однак колегія суддів зазначені доводи до уваги не бере, оскільки позивачкою не ставиться питання про скасування наказу №13 від 04.02.2013 року про переведення її на посаду старшої медсестри на час декретної відпустки ОСОБА_3 та відповідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір з ОСОБА_2 було оформлено наказом № 13-к від 04.02.2013 року з відповідним записом в трудовій книжці. Фактичний допуск до роботи ОСОБА_2 на посаді старшої медсестри загально-медичного персоналу після 09.06.2013 року вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлено.

Крім того ОСОБА_2 зазначає, що наказ № 31-к від 07.03.2016 року виданий з грубим порушенням, оскільки в наказі немає згоди робітника на звільнення, не вказаний який договір робітника розірвано, позивач не звільнена з основної постійної роботи на яку була прийнята, звільнена з посади на яку переведена в якості суміщення. Зазначені доводи не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 крім роботи на посаді старшої медсестри загально-медичного персоналу виконувала ще й роботу за суміщенням суду не надано.

Згідно п. 11 абз. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, так як звільнення позивача з роботи відбулось без порушення трудового законодавства. Відповідачем дотримані вимоги чинного законодавства про працю щодо звільнення з займаної посади працівника ОСОБА_2 в зв'язку з виходом з декретної відпустки основного працівника ОСОБА_3

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, з урахуванням положень ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.М. Шемета