Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 1 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року до суду звернувся Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 19 354 гривні заборгованості, яка складається з 4 351, 05 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом, 13 605, 14 гривень пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 897, 81 гривень штрафу (процентна складова).

Обґрунтовуючи позов, банк посилався на порушення відповідачем зобовязань за кредитним договором і виникнення в звязку з цим спірної заборгованості.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 1 лютого 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено в задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_1

На рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права і процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про неправомірне твердження суду першої інстанції щодо пропуску банком позовної давності. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та визначають самостійну відповідальність за невиконання обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недодержання боржником строку погашення кожного чергового траншу. Тому початок перебігу позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Також суд не звернув увагу на п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг щодо пролонгації договору, а тому невиконані в межах річного строку зобов'язання правовідносини продовжують існування.

Щодо норм права, які регулюють застосування позовної давності, то вважає, що заборгованість нарахована з додержанням вимог ст.ст. 257, 258 ЦК України з розрахунку за 3 роки, які передували зверненню з позовом.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, однак в звязку з пропуском позивачем позовної давності, тривалість якої становить три роки, відмовив у задоволенні позову.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 5 січня 20006 року між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNH4KP20660902, за умовами якого позичальник отримала 2 197 гривень кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2, 09 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 24 місяці, тобто по 7 січня 2008 року. Метою кредитування було придбання відповідачем у підприємства торговельно-сервісної мережі ДП "Фокстрот" ТОВ "Фокстрот" товарів народного споживання однієї мікрохвильової печі "Samsung" MS83HNR вартістю 569 гривень та одного телевізора "Sony" KV-BZ21M71 вартістю 1 309 гривень, а також сплати комісії банку та продавцю.

Кредитний договір складається із заяви позичальника № DNH4KP20660902, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) і Тарифів (а.с. 4-4, зв.; 5-8, зв.).

Того ж числа ПАТ КБ "Приватбанк" перераховано на користь ДП "Фокстрот" ТОВ "Фокстрот", магазин "Фокстрот" 1 878 гривень на купівлю відповідачем необхідного товару, про що свідчить видаткова накладна №РФ-268 від 05.01.2006 року (а.с. 9).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Між тим, у судовому засіданні ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності та відмову в звязку з цим у позові банку.

Згідно зі ст.ст. 256, 259, 261, 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачає позовну давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за цим договором тривалістю у 5 років (а.с. 8).

Правова позиція Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року, що висловлена в постанові в справі №6-249цс15, вказує, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин перебіг позовної давності розпочався 8 січня 2008 року (наступного дня після закінчення дії договору) і тривав до 8 січня 2013 року (08.01.2008 р. + 5 років).

Банк же звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором та штрафів лише 22 грудня 2015 року, тобто через 2 роки 11 місяців 14 днів після спливу позовної давності.

Підстав для поновлення пропущеного матеріального строку не вбачається через відсутність у ПАТ КБ "Приватбанк" для цього поважних причин; тим більше, позивач клопотання про поновлення позовної давності не заявляв.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Доводи апеляційної скарги про те, що трирічний строк позовної давності для предявлення позивачем позову ще не закінчився, оскільки виконання зобов'язання визначається періодичними (щомісячними) платежами, в звязку з чим на кожен несплачений платіж нараховуються проценти і пеня, на увагу не заслуговують і спростовуються матеріалами справи та наведеними висновками колегії суддів.

З цих же міркувань не можна погодитися і з покликаннями про річний строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені), який щодо певних періодичних платежів ще не настав.

Щодо тверджень банку про порушення судом норм процесуального права, то колегія суддів вважає їх недоведеними.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість будь-яких доказів про такі процесуально-правові порушення районного суду позивач не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Решта доводів автора скарги суперечать матеріалам справи, а тому є необґрунтованими.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ПАТ КБ "Приватбанк" про необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в позові за спливом позовної давності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі ст.ст. 256, 259, 261, 267 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року в справі №6-249цс15, керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 1 лютого 2016 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Судді: