Справа № 463/6260/13 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/234/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Куцика І.Б.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кайзервальд-Львів», ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зобов'язання до усунення небезпеки для життя та здоров'я, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом демонтажу самочинно спорудженого погребу,-

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом (а.с.2-4 т.1), в якому просив зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кайзервальд-Львів», усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом: демонтажу самовільно збудованої на земельній ділянці по АДРЕСА_1, за будинком НОМЕР_1, альтанки на бетонній основі та чотирьох електричних ліхтарів; демонтажу самовільно прокладеного під землею від будинку НОМЕР_1 до альтанки електричного кабелю; демонтажу самовільно спорудженого на земельній ділянці по АДРЕСА_1, за будинком НОМЕР_2, погребу; засипання грунтом самовільно викопаного котловану на земельній ділянці по АДРЕСА_1 вивозу з земельної ділянки по АДРЕСА_1 складеного в гірку річкового каміння.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2015 року зазначений вище позов ОСОБА_7 було залишено без розгляду за заявою позивача (а.с.212, 213 т.2).

У квітні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом (а.с.136 т.2), вимоги за яким ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.04.2015 року було об'єднано в одне провадження із вказаними вище позовними вимогами (а.с.140 т.2).

Таким чином, остаточними у даній справі були позовні вимоги позивача ОСОБА_7, викладені в позовній заяві від 22.04.2015 року (а.с.140 т.2), а саме: про зобов'язання відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3 усунути небезпеку для його життя і здоров'я, створену внаслідок спорудження відповідачами погреба біля будинку АДРЕСА_1 та про зобов'язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом демонтажу погребу, самочинно спорудженого відповідачами на земельній ділянці біля вказаного вище будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та треті особи ОСОБА_10 та ОСОБА_9 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, який знаходиться на обслуговуванні Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кайзервальд-Львів», а відповідачі - є співвласниками квартири №2 цього ж будинку, які на належній названому ОСББ земельній ділянці самочинно без жодних дозволів уповноважених державних органів, органів місцевого самоврядування, без рішення ОСББ «Кайзервальд-Львів» та без їхньої на те згоди спорудили погріб, який знаходиться в безпосередній близькості від будинку (на відстані 0,5-1 м), чим порушили вимоги ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», не дотримавшись встановлених мінімальних протипожежних відстаней між житловим будинком та господарською спорудою, що становить небезпеку для його життя і здоров'я, а отже, порушує його особисте немайнове право, яке підлягає захисту відповідно до ст.282 ЦК України. Крім того, вважає, що спорудженням вказаного погребу порушено його право, як співвласника однієї з квартир в будинку на безпечне користування своєю власністю, яке підлягає захисту відповідно до ст.391 ЦПК України в обраний ним спосіб.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.07.2015 вказаний позов ОСОБА_7 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3 усунути небезпеку для життя та здоров'я ОСОБА_7, створену внаслідок спорудження відповідачами погребу біля будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу погребу, самовільно спорудженого відповідачами на земельній ділянці по АДРЕСА_1 біля будинку НОМЕР_2.

Зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу погребу, самовільно спорудженого відповідачами на земельній ділянці по АДРЕСА_1 біля будинку НОМЕР_2.

Стягнуто з відповідачів у рівних частинах у користь позивача судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки письмовим доказам, які є в матеріалах справи і підтверджують той факт, що закріплена з 1948 року за житловим будинком АДРЕСА_1 земельна ділянка завжди мала статус присадибної земельної ділянки, який, на його думку, не змінився й після передачі цієї земельної ділянки у постійне користування ОСББ «Кайзервальд-Львів», оскільки їхній будинок завжди був житловий і складався з трьох квартир. Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно не врахував висновку експерта про відсутність порушень державних будівельних норм при спорудженні спірного погребу та пояснень допитаного в судовому засіданні експерта про те, що закріплена за будинком земельна ділянка має чітко визначені межі певної конфігурації, розмір і площу, призначена для обслуговування житлового будинку, а тому є присадибною земельною ділянкою, що не є перешкодою для віднесення цієї земельної ділянки до прибудинкової території. Апелянт вважає помилковими висновки суду щодо визначення статусу земельної ділянки, які не узгоджуються з висновками експерта. Апелянт також зазначає, що судом неправильно було встановлено рік побудови спірного погребу і не враховано показань свідків про його спорудження приблизно у 1985 році, тобто ще задовго до передачі земельної ділянки в користування ОСББ. На думку апелянта, позивачем не доведено тієї обставини, що спірний погріб становить небезпеку для його життя та здоров'я та перешкоджає позивачеві користуватись належною йому квартирою. Апелянт зазначає, що суд безпідставно не застосував при вирішенні даного спору наслідки спливу позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідачів в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 та треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_9 - є співвласниками квартири АДРЕСА_1 з вересня 1995 року (а.с.137 т.2).

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3 - є співвласниками квартири №2 цього ж будинку теж з вересня 1995 року (а.с.138 т.2).

Усього в будинку є три квартири.

17.02.1997 року було створено Об'єднання співвласників вказаного вище багатоквартирного будинку «Кайзервальд-Львів» (а.с.5-20, 40 т.1), засновниками якого є: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а його керівником - ОСОБА_8

Відповідно до ухвали 3-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 05.11.1998 року №85, Об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Кайзервальд-Львів» було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,1600 га для обслуговування вказаного вище житлового будинку АДРЕСА_1 і 22.07.1999 року видано Державний акт на право постійного користування землею (а.с.41-42 т.1).

Предметом спору у даній справі є погріб, який знаходиться на земельній ділянці біля будинку АДРЕСА_1 і був самочинно побудований співвласниками квартири №2 цього будинку.

За клопотанням сторони позивача (а.с.233 т.1) у даній справі ухвалою суду від 16.05.2014 року було призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено, зокрема, питання: до якого класу споруд відноситься розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_1 погріб і чи порушені при його споруджені вимоги державних будівельних норм (а.с.236 т.1).

Згідно з мотивувальною частиною висновку судової будівельно-технічної експертизи №3278 від 19.01.2015 року (а.с.10 т.2), спірний погріб виконаний з монолітних залізобетонних конструкцій з загиблених перекриття на 200 мм від позначки поверхні землі. Погріб має конструкцію входу. Конструкція входу являє собою наземну конструкцію, виконану з монолітного бетону, металевих профілів і плоских шиферних листів. Підземна конструкція входу представлена сходовим маршем з металевими сходами по костуру з металевого профілю. Наземна конструкція входу в погріб розташована на відстані 1050мм-1080мм від виступаючих частин будівлі житлового будинку. Відстань між будовою житлового будинку і досліджуваною будовою «погреба» не регламентується відповідно до Примітки 7 Додатка 3.1 ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень», а саме: «Мінімальні протипожежні розриви між житловими будинками і господарськими будівлями у межах однієї присадибної ділянки не нормуються». При обстеженні експерту наданий насип із грунту над будовою погреба висотою 600мм-1200мм, як «перешкода» для пересування по земельній ділянці. Зазначена «перешкода» - насип з грунту - не є конструктивним елементом будови і її розташування на земельній ділянці не регламентується вимогами будівельних норм. При обстеженні окремих конструктивних елементів погреба і будівлі в цілому дефектів та пошкоджень не виявлено.

За висновком цієї експертизи (а.с.11 т.2), погріб розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 належить до нежитлових будівель (підземні приміщення). Відповідно до ДК 018-2000 «Державний класифікатор будівель та споруд» належить до класу «1271»: Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, підклас «9»: «Будівлі сільськогосподарського призначення інші». Порушень вимог будівельних норм при спорудженні погреба на вказаній земельній ділянці не виявлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 про демонтаж спірного погреба, суд першої інстанції виходив із того, що при його спорудженні не дотримані мінімальні протипожежні розриви між цим погребом та житловим будинком, що, на переконання суду, спричинило неприпустимий ризик виникнення і розвитку пожеж та пов'язаної з ним можливості завдання шкоди позивачу, як живій істоті, та такій матеріальній цінності, як квартира в будинку АДРЕСА_1 співвласником якої є позивач.

Суд не взяв до уваги, як доказу по справі, висновку судової експертизи, визнавши його неправильним, оскільки експерт, на думку суду, помилково визначив статус земельної ділянки, на якій споруджений спірний погріб, як присадибної земельної ділянки, і, досліджуючи ті ж самі документи, які були в розпорядженні експерта, дійшов свого висновку про те, що ця земельна ділянка є прибудинковою територією, оскільки надана в користування для обслуговування багатоквартирного житлового будинку, а тому мінімальний протипожежний розрив між спірною спорудою та житловим будинком повинен становити не менше шести метрів (Додаток 3.1. ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень»), чого не було дотримано при спорудженні спірного погребу. У зв'язку з цим, на переконання районного суду, експерт, даючи свій висновок, неправильно застосував Примітку 7 Додатка 3.1 ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень».

Однак, з такими висновками районного суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

З досліджених апеляційним судом матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1, окремі з яких наявні і в матеріалах дослідженої в суді першої інстанції справи, встановлено, що вказаний двоповерховий житловий будинок, 1932 року побудови, завжди складався з трьох квартир (а.с.58 т.3, а.2 інвентар. справи).

Згідно з генеральним планом (схемою) від 27.08.1947 року за будинком була закріплена присадибна земельна ділянка площею 1595 кв.м. з визначеними межами та конфігурацією (а.с.59 т.3, а. 17 інвентар. справи).

Відповідно до постанови виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 24.03.1948 року №278, було встановлено при будинку АДРЕСА_1 постійну належну до цього будинку садибу 0,08 га в межах згідно плану-схеми. Крім того, тимчасово закріплено вільну від забудови садибну ділянку площею 0,08 га, строком до часу потреби її забудови (а.с.48 т.3).

За вказаним житловим будинком рішенням виконкому Сталінської районної ради депутатів трудящих від 27.02.1953 року була закріплена земельна ділянка площею 1687,4 кв.м. з визначеними межами та конфігурацією (а.с.48-49 т.1, а.56 інвентар. справи).

Згідно з архівним витягом рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 26.11.1953 року №1790, залишено в користуванні за будинкоуправлінням №74 Сталінського району земельну ділянку по АДРЕСА_1 відповідно до існуючих норм - в розмірі 1687,4 кв.м. (а.с.59 зворот т.3).

Таким чином, земельна ділянка, закріплена за житловим будинком АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, мала статус присадибної земельної ділянки з визначеними межами, площею та конфігурацією.

Поняття прибудинкової території для обслуговування багатоквартирного житлового будинку у Земельному кодексі УРСР (1991 року) не існувало і вперше з'явилось у нормі ст.42 ЗК України 2002 року.

Спірний погріб було споруджено на вказаній земельній ділянці ще до її передачі у постійне користування ОСББ «Кайзервальд-Львів», оскільки ця споруда вже була нанесена на технічній документації (погоджений план земельної ділянки від 25.12.1998 року), необхідній для оформлення та видачі 22.07.1999 року названому ОСББ Державного акту на право постійного користування землею (а.с.48 т.1).

Однак, суд першої інстанції не дав неналежної оцінки цьому доказу, дійшовши помилкового і нічим не підтвердженого висновку про те, що спірний погріб було споруджено в період з листопада 1996 року по грудень 1998 року. Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.138-139, 142) міститься інформація Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про те, що спірний погріб під літ. «В» побудовано самочинно у 1983 році.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила ст.376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК.

У відповідності до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).

Частиною 7 статті 376 ЦК України визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (п.5), право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам, за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч.4 ст.376, ст.391 ЦК).

Відповідно до п.22 вказаної Постанови, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (п.24).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (п.22).

У п.23 вказаної постанови роз'яснено, що у необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ст.143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та істотне порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва.

В порушення вказаних вище вимог закону та роз'ясень, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що спірний погріб був збудований на вже закріпленій за будинком земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та господарських споруд, відповідачі приписів про порушення державних будівельних норм при спорудженні погреба від уповноважених на те органів ніколи не отримували і до відповідальності за це не притягались, заяв від інших співвласників будинку, в тому числі й позивача, про знесення спірного погребу за такий тривалий час до органів місцевого самоврядування не подавалось і питання щодо допущення при його будівництві істотного порушення державних будівельних норм не розглядалось, а тому суд дійшов передчасного висновку про необхідність демонтажу спірного погребу.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не врахував висновку судової будівельно-технічної експертизи про відсутність порушень вимог будівельних норм при спорудженні спірного погреба на вказаній земельній ділянці та про відсутність дефектів і пошкоджень при обстеженні його окремих конструктивних елементів погреба та будівлі в цілому, що свідчить про надійність і міцність цієї споруди, а отже, і про відсутність небезпеки для життя і здоров'я позивача та для його власності, вдаючись до своїх власних висновків з питань, які потребують спеціальних знань, що є істотним порушенням норм процесуального закону, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.150 ЦПК України, якщо суд дійшов висновку про неправильність висновку експерта та невідповідність його іншим матеріалам справи, - мав би призначити повторну експертизу, яка доручається іншому експертові (експертам).

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК, ст.3 ЦПК), а тому, з урахуванням наведених вище норм ст.376 ЦК України, особа, яка звернулась до суду з позовом про знесення об'єкта самочинного будівництва, первинно повинна довести порушення свого права самочинним будівництвом, оскільки сам по собі факт самочинного будівництва об'єкту нерухомого майна не може бути підставою для задоволення позову цієї особи.

З урахуванням викладених вище мотивів та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем факту порушення відповідачами спорудженням спірного погребу його права на безпеку життя і здоров'я, яке підлягає захисту відповідно до ст.282 ЦК України, а також порушення його права, як співвласника однієї з квартир в будинку, на безпечне користування своєю власністю, яке підлягає захисту відповідно до ст.391 ЦПК України в обраний позивачем спосіб, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п.2-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.