Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Великознам'янської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок разом із господарськими спорудами, на земельну ділянку та грошові вклади і компенсаційні рахунки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи йоготим, що після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, залишився будинок АДРЕСА_1, на будівництво якого було надано дозвіл. Згідно зі свідоцтвом на забудівлю земельної ділянки в сільських населених пунктах Української РСР земельна ділянка площею 0,10 га виділена із земель радгоспу «Знам'янський» на підставі проекту від 08 червня 1974 року. На земельній ділянці запроектовано будівництво житлового будинку та надвірних будівель, строк початку будівництва - 16 жовтня 1974 року, закінчення - 16 жовтня 1977 року. Рішенням Виконавчого комітету Великознам'янської сільської ради народних депутатів від 11 жовтня 1996 року № 10 ОСОБА_5 виділено у приватну власність присадибну земельну ділянку площею 0,19 га. Зазначила, що 19 січня 1996 року згідно з Інструкцією про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах, обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Оскільки на момент добудови житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в цілому у 1977 році законодавством не було передбачено обов'язкової реєстрації прав власності на нерухоме майно, то житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами набуто ОСОБА_5 у власність із дотриманням установленого порядку. Спадкодавець мав усі права та ніс усі обов'язки власника будинку, підтримував його у придатному для користування та проживання стані, сплачував всі необхідні платежі. ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом, інших спадкоємців немає. Після смерті чоловіка вона неодноразово зверталася із заявами до державної міської нотаріальної контори за оформленням спадщини, але відповіді на свої заяви не отримала. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа іншим шляхом, ніж у судовому порядку, встановити факт володіння будинком ОСОБА_5 на праві власності неможливо у зв'язку з його смертю.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 просила визнати за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,19 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а також грошові вклади та компенсаційні рахунки в ТББВ «Ощадбанк», що належали ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 році.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам матеріального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1. ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, зареєстрованому 27 травня 1958 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

За життя ОСОБА_5 у липні 1974 року виділено із земель радгоспу «Знам'янський» земельну ділянку площею 0,10 га на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2.

Крім того, ОСОБА_5 на підставі рішення Великознам'янської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області від 05 жовтня 1996 року № 10 передано у приватну власність присадибну земельну ділянку площею 0,19 га, розташовану по АДРЕСА_1, та видано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1. Також ОСОБА_5 видано технічний паспорт на житловий будинок за цією ж адресою.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Великознам'янської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області від 25 жовтня 2013 року № 3402 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із 1976 року і до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 проживали АДРЕСА_1

У Ощадбанку СРСР (нині - АТ «Ощадбанк») станом на 25 липня 1997 року за ОСОБА_5 рахувався вклад на суму 16 495 грн 50 коп.

Відповідно до листа Кам'янсько-Дніпровської державної нотаріальної контори від 13 січня 2015 року № 06/2014/01-14 ОСОБА_3 не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, у зв'язку із чим їй у листі роз'яснено про необхідність подання доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також роз'яснено право на пред'явлення позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Судом установлено факт відсутності відмови нотаріуса в оформленні позивачем права на спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, адже позивач не надав належних і допустимих доказів за приписами ст. ст. 10, 58-60 ЦПК України на підтвердження факту існування перешкод з боку відповідача в оформленні позивачем права власності на спадкове майно та неможливості оформити позивачем право власності на спадкове майно у позасудовому порядку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, у межах заявлених позовних вимог відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак