Номер провадження: 22-ц/785/5292/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - «Про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди», за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_2 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 24 травня 2016, -

ВСТАНОВИЛА:

03.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просив стягнути з відповідача борг у розмірі 3011 дол. США та моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що в кінці 2013 року він познайомився через соціальні мережі з відповідачем ОСОБА_3, після чого вони почали проживати разом у фактичних шлюбних відносинах у її найманому будинку в с. Прилиманське. Одразу після цього ОСОБА_3 запропонувала йому купити 2-х поверховий будинок, який знаходиться в с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області. У подальшому, домовившись про всі істотні умови, відповідачка позичила у нього 5300 дол.США (по курсу НБУ 10,80 грн. за 1 дол. США, що на той момент складало 57240 грн.) та пообіцяла, що 1/3 частина будинку буде належати йому на праві власності, а також вона зареєструє його в цьому будинку. Вартість зазначеного будинку і земельної ділянки становить 15900 дол.США. При фактичному одержанні 5300 дол. США відповідач ОСОБА_3 надала йому розписку про те, що вона взяла у нього в борг зазначену суму грошей. Згідно їх домовленості, відповідач зобовязалася повернути йому борг протягом двох років, в тій валюті в якій вона їх отримала, а саме в доларах США. Однак, відповідач цих домовленостей не дотримувалася та повертала борг частинами в гривнях. Відповідач на теперішній час повернула йому 2289 дол.США (1860 дол.США згідно уточнення та 10000 грн., тобто 429 дол. були повернуті 18.03.2015 року), решту суми боргу в розмірі 3011 дол. США повертати відмовляється, погрожує фізичною розправою. В червні 2014 року йому стало відомо, що відповідач уклала договір купівлі-продажу 2-х поверхового будинку, а в жовтні 2014 року виявилося, що у відповідача весь час були відносини з колишнім чоловіком і вона разом з ним погрожуючи фізичною розправою виселили позивача із будинку. Також, позивач зазначав, що він є інвалідом 1 гр. з дитинства, у нього обмежені фізичні можливості. Своїми діями відповідач завдала йому моральну шкоду, так як довгий період часу він не міг жити повноцінним життям через душевний біль та страждання.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач частково погодилася з позовом та пояснила, що на початку травня 2014 року вона взяла борг у позивача в сумі 5300 дол. США, тобто 57240 грн., про що вона склала розписку, в якій зобовязалася повернути боргу протягом двох років. Крім того, вона надала копію розписки в якій вказана дата її складання 06.06.2014 року, однак цю дату вона написала сама помилково. Відповідач вважала, що розписка не відповідає вимогам, в розписці відсутні дата її складання, дата передачі коштів та їх отримання, її підпис та умови повернення боргу в доларах США. Вона згідно домовленості між ними повертає йому борг частинами. Також, вважає, що строк повернення боргу не сплив, а тому позивач безпідставно звернувся до суду з даним позовом. Крім того, повідомила, що на теперішній час вона не працює та проживає в орендованій квартирі. Борг позивачу вона буде сплачували тільки в гривнях та на теперішній час вона згодна з сумою боргу 13361 грн., оскільки обовязкове повернення боргу в доларах США в розписці не вказано. Вимоги про моральну шкоду відповідач вважала безпідставними.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24.05.2016 року позов задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 75647 грн., стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 756 грн. в дохід держави, в іншій частині позову відмовлено.

30.05.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. та ухвали в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000 грн.

06.06.2016 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду змінити в частині розміру боргу та розміру судового збору, стягнувши з неї на користь позивача борг у розмірі 73135,06 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 731,35 грн., посилаючись на незаконність рішення та неповне зясування районним судом обставин у справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК Україн, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частками (з розстроченням) то в разі повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики що залишилося, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В кінці квітня - на початку травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого позивачем були надані відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 5300 дол. США, тобто 57240 грн., які відповідач зобовязалась повернути позивачу на протязі двох років.

З наданих копій розписки вбачається, що відповідач частинами повертала позивачу отриманні в борг грошові кошти: 13.06.2014 року - 200 дол. США; 12.11.2014 року - 1000 дол. США; 18.03.2015 року 10 000 грн.; 05.10.2015 року 15 000 грн.

Відповідач підтвердила факт отримання від позивача вказаних грошових коштів в борг, що також підтверджується письмовими доказами.

З наданих копій розписки та пояснень сторін у справі вбачається, що позивач отримував частинами борг та підтверджував факт їх отримання, крім того погоджувався з грошовою одиницею, у яких повертався борг частинами.

Таким чином, на момент розгляду справи, з взятих у борг грошових коштів у розмірі 5300 дол. США відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі 1200 дол. США, 10 000 грн. (що на момент повернення 18.03.2015 року становило 429,18 дол. США) та 15 000 грн. (що на момент повернення 05.10.2015 року становило 709,21 дол. США), всього грошові кошти еквіваленті 2 338,30 дол. США.

Колегія суддів звертає увагу, що грошові кошти були отриманні відповідачем у борг у грошовій одиниці долару США та повертались гривнами та доларами США з урахуванням курсу НБУ.

Отже, колегія суддів визначає заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 2 961,61 дол. США, що курсом НБУ на момент ухвалення рішення районним судом становило 74 395,64 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що форма і зміст боргової розписки свідчить про те, що між сторонами у справі виникли зобовязання за договором позики, а саме одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зобовязання за договором позики порушені відповідачем, тому права позивача підлягають захисту судом шляхом стягнення на його користь заборгованості за договором позики, але районним судом була допущена помилка щодо розрахунку розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, а відповідно й розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач за своєю апеляційною скаргою на рішення районного суду оскаржує його в частині відмови у стягненні моральної шкоди, в іншій частині рішення суду позивачем не оскаржується.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, районний суд виходив з того, що відшкодування моральної шкоди за цією категорією справ діючим законодавством не передбачено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, у звязку з чим вважає вимоги позивача про стягнення моральної шкоди безпідставними та не обґрунтованими.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи.

Позивач є інвалідом І групи з дитинства, має відповідне посвідчення та отримує державну соціальну допомогу.

Таким чином, районний суд прийшов до правильного висновку про стягнення судового збору з відповідача на користь держави.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 24 травня 2016 - змінити.

Зменшити суму стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 до 74395,64 грн. та зменшити розмір судового збору з ОСОБА_3 на користь держави до 743,96 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

02.11.2016 року м. Одеса