АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 02/2-855/12
№ апеляційного провадження:22-ц/796/265/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Курєнков Є.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.
3 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ІРША-ГРАНІТ» про стягнення суми боргу, відсотків та інфляційних витрат ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Судом встановлено, що у березні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу, відсотків та інфляційних витрат, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 18 грудня 2008 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 у борг грошові кошти у розмірі 25000 грн., що станом на момент звернення до суду становило 198 955 грн., що підтверджується розпискою від 18 грудня 2008 року.

Зазначив, що відповідач ухиляється від повернення позичених коштів добровільно.

20 серпня 2010 року на адресу ОСОБА_5 позивачем направлено лист з вимогою повернути позику у повному обсязі протягом 10 робочих днів на який надано відповідь з пропозицією організувати зустріч для врегулювання проблеми повернення боргу.

10 січня 2011 року позивачем повторно направлено на адресу відповідача лист з вимогою повернути позику, проте відповіді на зазначений лист не надано.

У зв'язку із викладеним, просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 198 955 грн. та відсотки за користування позикою у розмірі 36 355 грн. 59 коп., інфляційні витрати у розмірі 1700 грн. та судові витрати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 213-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Рішення суду складається з вступної частини, описової частини, мотивувальної частини та резолютивної частини.

Проте, оскаржуване рішення зазначеним нормам ЦПК України не відповідає.

В матеріалах справи відсутнє повне та вмотивоване рішення суду, а міститься лише вступна та резолютивна частина рішення.

Як встановлено судом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу, інфляційні витрати та 3 % річних, посилаючись на наявність у нього розписки від ОСОБА_5 про отримання боргу.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору позики може бути представлена розписка. Але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики.

Зокрема, із тексту, написаного ОСОБА_5 вбачається, що він як директор ТОВ «ІРША-ГРАНІТ» отримав від ОСОБА_4 грошові кошти, що не є доказом того, що це є договір позики, і кошти які отримав ОСОБА_5 він має повернути.

Крім того, дана розписка дана ОСОБА_5 як директором ТОВ «ІРША-ГРАНІТ» та завірена печаткою товариства.( а.с. 7).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-1967 цс 15.

Разом з тим, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

Крім того, як пояснив в суді апеляційної інстанції відповідач, він, як директор ТОВ «ІРША-ГРАНІТ», отримав від позивача гроші в розмірі 25000 доларів США, якими позивач розрахувався за внесену за нього частку в статутному фонді товариства (22500 доларів США) та за придбання товариством «вагончика-битовки», що підтверджується протоколами загальних зборів товариства, квитанцією та розпискою (а.с. 41, 42, 43, 44).

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що внесок до статутного фонду товариства ОСОБА_4 самостійно сплатив у касу товариства, оскільки ці доводи спростовуються квитанцією від 30 вересня 2008 року про внесення 110000 грн. ТОВ «ІРША-ГРАНІТ» через ОСОБА_6 як внесок до статутного фонду від ОСОБА_4, та розпискою ОСОБА_6 про отримання від директора ТОВ «ІРША-ГРАНІТ» 22500 доларів США для поповнення статутного фонду від ОСОБА_4 (а.с. 50, 43).

Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи апелянта щодо його необізнаності у питанні придбання «вагончика-битовки», оскільки ці доводи спростовуються протоколом загальних зборів товариства, розпискою ОСОБА_7 (а.с. 42, 44).

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли відносини, які випливають з їх діяльності у ТОВ «ІРША-ГРАНІТ», учасниками та засновниками якого є сторони.

Надана позивачем копія розписки не може бути розцінена колегією суддів як боргова розписка на підтвердження укладання між сторонами договору позики.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_4 про укладання між ним та ОСОБА_5 договору позики не доведені та вимоги щодо стягнення боргу за договором позики є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підставі викладеного, враховуючи обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ІРША-ГРАНІТ» про стягнення суми боргу, відсотків та інфляційних витрат відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді