Справа №585/3232/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/281/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Попруги С. В.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на початку травня 2009 року відповідач позичив у неї грошові кошти в сумі 19000 грн., які мав повернути з відсотками, розмір яких був визначений між ними в сумі 10000 грн. На ствердження отримання в борг зазначених коштів та виконання зобовязання по їх поверненню відповідач надав відповідну розписку.

Після закінчення визначеного строку повернення ОСОБА_3 розрахувався частково, а саме повернув лише 7000 грн. відсотків.

Після неодноразових звернень до відповідача, ОСОБА_3 у 2013 році в рахунок повернення боргу віддав ще 1000 грн.

Просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості у розмірі 21000 грн., судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. та 450 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 21000 грн., 487 грн. 20 коп. судового збору та 450 грн. витрат, повязаних з оплатою правової допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

При цьому доводить, що позивач надала суду лише копію розписки незавірену відповідно до вимог законодавства, яку суд незаконно взяв в обґрунтування рішення.

Суд невірно та безпідставно зазначив про повернення ним позивачу у 2013 році 1000 грн. в рахунок позичених грошей.

Зазначає, що до кінця травня 2010 року повернув лише 11200 грн., а після цього коштів позивачу не повертав.

Крім того вказує, що суд безпідставно не застосував строк позовної давності за поданою ним заявою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, проте своїм процесуальним правом на участь у ньому не скористалися, їх неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав зобовязання за договором з повернення коштів, а відтак право ОСОБА_4 порушене, оскільки розписка є підтвердженням грошового зобовязання, тому відповідач повинен повернути позивачу взяті у борг грошові кошти та проценти.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо, оскільки цих висновків суд дійшов при неповному зясуванні обставин справи та помилковому застосуванні норм матеріального та процесуального права, що згідно з п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення й ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає на предявлення підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2010 року ОСОБА_4 надала у позику ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 19000 грн., які відповідач зобовязувався повернути до кінця травня та 10000 грн. відсотків у вересні 2010 року, що підтверджується розпискою, оригінал якої оглядався судом, а копія завірена головуючим у справі суддею (а.с.5).

Зазначена розписка містить всі ознаки укладення договору позики, що не заперечується сторонами у справі.

Сторонами у справі також визнається неналежне виконання позичальником зобовязань за договором позики.

У той же час, сторони не дійшли згоди як щодо розміру заборгованості, так і часу його часткового повернення.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав.

Так, за змістом ч.ч.1, 3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Матеріали справи не містять належних та допустимих письмових доказів й сторонами у справі, у порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, суду таких не надано як на підтвердження отримання від ОСОБА_3 коштів у 2010, 2013 роках, у зазначених у позові розмірах, так і повернення позичальником таких коштів у розмірах, зазначених ним у запереченні на позов та апеляційній скарзі (а.с.2, 3, 22, 23).

Посилання в оскаржуваному рішенні на висновок від 05 жовтня 2015 року старшого дільничного інспектора міліції Роменського МВ УМВС України в Сумській області про результати розгляду заяви ОСОБА_6 (а.с.4), як на підставу переривання позовної давності, не ґрунтується на положеннях ст.ст.59, 64 ЦПК України та ст.545 ЦК України, оскільки у зазначеному висновку міститься інформація записана зі слів лише позивача.

Відповідачем 25 грудня 2015 року, тобто до ухвалення судом оскаржуваного рішення, подано заяву про застосування позовної давності.

За договором позики від 12 травня 2010 року ОСОБА_3 повинен був повернути не пізніше 31 травня 2010 року позику в сумі 19000 грн. та проценти за її користування у сумі 10000 грн. не пізніше 30 вересня 2010 року.

Отже, право на позов у ОСОБА_4 щодо стягнення з ОСОБА_3 позики виникло з 01 червня 2010 року та щодо процентів за користування позикою з 01 жовтня 2010 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтями 257, 258 ЦК України передбачена загальна позовна давність терміном у три роки, а для окремих видів вимог - спеціальна позовна давність, зокрема, скорочена позовна давність в один рік може застосовуватись до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 28 жовтня 2015 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який сплив 03 червня 2013 року щодо суми позики та 02 жовтня 2013 року щодо процентів за користування позикою та про застосування якої (позовної давності) було заявлено ОСОБА_3 до ухвалення рішення, то зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за спливом позовної давності.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -