Справа № 127/3128/16-ц Провадження № 22-ц/772/3320/2016Головуючий в суді першої інстанції Гриневич В. С.
Категорія 20Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі регіонального відділення в м. Вінниця, товариства з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг», треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар М.І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору іпотеки квартири АДРЕСА_1,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1. звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29.03.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №VIH0GA00001259, згідно якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало ОСОБА_4 кредит на споживчі потреби в розмірі 26700, 00 доларів США. В той же день в забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4. було укладено договір іпотеки згідно умов якого ОСОБА_4. передав в іпотеку банку житлову квартиру загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.03.2011 року у справі №2-545/11 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року в розмірі 22575,57 доларів США. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIH0GA000012 звернуто стягнення на квартиру загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_4, який зареєстрований та проживає у квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції прав реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Вінниця. Стягнуто з ОСОБА_4 судові витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить квартира АДРЕСА_1

17.11.2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ «ЕстейтСеллінг» було укладено договір купівлі-продажу №6606, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., житлової квартири АДРЕСА_1, що належала на праві приватної власності померлому Волощаку Володимиру Віталійовичу. В той же день ТОВ «ЕстейтСеллінг» передало вищезазначену квартиру в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" за договором іпотеки №6607.

Позивач ОСОБА_1. являється донькою ОСОБА_4, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, є спадкоємцем першої черги поряд з іншими третіми особами: ОСОБА_2 (дружиною померлого) та ОСОБА_5 (сином померлого) та вважає, що відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк", укладаючи договір купівлі-продажу квартири та будучи повідомленим про смерть ОСОБА_4., навмисно уклав завідомо недійсний договір з метою позбавлення її права на частку в спадковому майні.

Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.03.2011 року ПАТ КБ "ПриватБанк" як іпотекодержателю, в порядку ст. 38 ЗУ "Про іпотеку" було надано право продати квартиру саме від імені ОСОБА_4 Оскільки з моменту смерті всі права ОСОБА_4 щодо вчинення правочинів припинилися, тому позивач вважає, що припинилося і право ПАТ КБ "ПриватБанк" на вчинення правочину від його імені, зокремащодо нерухомого майна.

Таким чином з урахуванням заяви від 27.04.2016 року про уточнення предмету позову та з урахуванням заяви від 09.05.2016 року про уточнення прохальної частини позову (а.с. 2-4, 61, т. 2), позивач ОСОБА_1. просила визнати недійсними укладені між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "ЕстейтСеллінг" договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за №6606 від 17.11.2015 року та договір іпотеки №DNTFLOK06629/D121 від 17.11.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №6607, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 який укладений 17 листопада 2015 року Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг», та посвідчений 17 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №6606

Визнано недійсним договір іпотеки №DNTFLOK06629/DI21 від 17 листопада 2015 року, який укладений Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг», та посвідчений 17 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №6607.

Стягнуто в рівних частках з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 1102,40 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач у справі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника відповідача у справі ПАТ КБ «Приватбанк» Ткач Ю.А. апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Представник відповідача ТОВ "ЕстейтСеллінг", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_5., а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округи Бондар І.М. до суду апеляційної інстанції не з'явилися, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Так зокрема, судом установлено, що29.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №VIH0GA00001259, згідно якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало ОСОБА_4 кредит на споживчі потреби в розмірі 26 700,00 дол. США. В той же день для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4. було укладено договір іпотеки квартири, згідно умов якого, ОСОБА_4. передав в іпотеку банку житлову квартиру, що належала йому на праві приватної власності, загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. за реєстровим №1553. (а.с. 13-16, т.1).

За життя позичальник ОСОБА_4. допустив порушення кредитного зобов'язання внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.03.2011 року у справі №2-545/11 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року в розмірі 22575,57 дол. США. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року в розмірі 22575,57 дол. США звернуто стягнення на квартиру загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_4, який зареєстрований та проживає у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Вінниці. Стягнуто з ОСОБА_4 судові витрати. Дане рішення набрало законної сили. (а.с. 11-12, т. 1).

03.02.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та Волощаком Володимиром Віталійовичем (попереднє ім'я ОСОБА_4) було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року, відповідно до п. 1 якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї угоди було зменшено на 4260,83 доларів США, пункти 1.1 кредитного договору та додаток 1 (Графік погашення кредиту) викладено в новій редакції. (а.с. 18-20, 62-64, т. 2).

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із заявою про зміну способу виконання рішення суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2015 року дану заяву було задоволено.

Однак, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29.10.2015 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2015 року скасовано, а справу повернуто до суду першої інстанції для розгляду заяви про зміну способу виконання рішення суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2015 року в задоволенні заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено. (а.с. 171-178, т.3)

Як вбачається із свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 виданого 21.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області ОСОБА_4 змінив ім'я на ОСОБА_4, актовий запис за №206. (а.с. 50, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (попереднє ім'я ОСОБА_4) помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 2 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №3078. (а.с. 6, т. 1).

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно із частиною 2 статті 16, статтею 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що передбачено частиною 1 статті 1269 ЦК України.

Частиною 1 статті 1270 ЦК України визначено строк у шість місяців для прийняття спадщини, який починається з часу відкритті спадщини.

Відповідно до ч. 1 статті 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою i у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Судом також установлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (попереднє ім'я ОСОБА_4) відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.05.2006 р., зареєстрованим в реєстрі за №2214, реєстраційним посвідченням від 29.05.2006 року та витягом з Державного реєстру правочинів. (а.с. 9-10, 116, 117, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1. являється дочкою померлого ОСОБА_4, а тому відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

З копії спадкової справи №141/2016 розпочатої 03.03.2016 року вбачається, що заповіту ОСОБА_4 не складав, спадщину після його смерті прийняла дочка ОСОБА_1. шляхом подання у встановлений законом строк03.03.2016 року заяви про прийняття спадщини до Першої Вінницької державної нотаріальної контори. (а.с. 31-36, т. 2).

В спадковій справі міститься довідка про реєстрацію місця проживання або місце перебування фізичної особи від 03.03.2016 року, згідно якої вбачається, що за відомостями відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області місце проживання або місце перебування, ОСОБА_4 був знятий з реєстрації 25.09.2015 року, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 33 т. 2).

З урахуванням положень ч. 1 статті 1241 ЦК України, спадкоємцем першої черги являється також ОСОБА_3 (син померлого - третя особа), ІНФОРМАЦІЯ_2 який на час смерті ОСОБА_4 був неповнолітнім. (а.с. 144, т. 3) та хоча і не зареєстрований, однак проживає за адресою: АДРЕСА_1

З пояснень представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що, банк дізнався про те, що позичальник ОСОБА_4 (попереднє ім'я ОСОБА_4) помер, з листа відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції №864-2.1-04-38 від 11.12.2015р., тобто після укладання оспорюваних договорів.

Разом з тим, з пояснень представника позивача вбачається, що відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк", укладаючи договір купівлі-продажу квартири, був повідомленим про смерть ОСОБА_4.Однак, судом не взяті до уваги такі твердження, оскільки не надано жодних доказів повідомлення ПАТ КБ "ПриватБанк" про смерть ОСОБА_4.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в листопаді 2015 року, тобто на час укладення спірних договорів, банку не було відомо про смерть позичальника та іпотекодацяВолощака Володимира Віталійовича.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 вбачається, що за період з 11.03.20111 року по 15.06.2016 року заборгованість за кредитом становить 46556,27 доларів США, що в перерахунку становить 1159 946, 91 грн. (а.с. 70-74 т. 2).

17.11.2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "ЕстейтСеллінг" було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №6606. (а.с. 88, т. 1).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору за цим договором продавець - ПАТ КБ "ПриватБанк", який діє від імені ОСОБА_4, зобов'язується передати майно, що належить ОСОБА_4, у власність покупцю ТОВ "ЕстейтСеллінг", а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Квартира АДРЕСА_1, яка відчужується за даним договором, розташована в АДРЕСА_1

В пункті 1.3. договору вказано, що дана квартира належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2006 року.

Відповідно до пункту 1.4. договору купівлі-продажу продаж квартири ПАТ КБ "ПриватБанк" від імені ОСОБА_4 здійснюється на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.03.2011 року (справа №2-545/11), що набрало законної сили 12.03.2011 року.

17.11.2015 року ТОВ "ЕстейтСеллінг" передало вищезазначену квартиру в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" за договором іпотеки №DNTFLOK06629/D121, зареєстрованим в реєстрі за №6607. (а.с. 38-40, т. 2).

Відповідно до пункту 2 даного договору за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язання іпотекодавцем, що випливають з кредитного договору №DNTFLOK06629 від 26.05.2015 року.

Даний договір іпотеки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження. (а.с. 57-60, т. 2).

З Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг» на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2015 р., Договір іпотеки, згідно якого іпотекодержателем являється Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», а іпотекодавцем Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг» зареєстровано 17.11.2015 р. На підставі даного договору іпотеки накладено обтяження у виді заборони на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 7-8, 63- 65, т. 1, ст. 92-98, т. 2).

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Отже, іпотека, укладена 29.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і позичальником ОСОБА_4 є дійсною для набувачів відповідного нерухомого майна, в даному випадку для спадкоємців померлого іпотекодавця.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Отже, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 23 січня 2013 року при розгляді справи №6-164цс12.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Відповідно до частини 2 статті 523 ЦК України, яка встановлює правові наслідки заміни боржника у зобов'язанні, який одночасно є і заставодавцем (іпотекодавцем), застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлене договором або законом.

Аналогічні роз'яснення містить пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з яким у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

Крім того, така ж правова позиція про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, викладена в постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до його спадкоємця не припинив іпотеки на майно і позивач набула статусу іпотекодавця з усіма правами й обов'язками за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Згідно ч. 4 статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.03.2011 року у справі №2-545/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIH0GA00001259 від 29.03.2007 року в розмірі 22575,57 дол. США звернуто стягнення на квартиру загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. (а.с. 11-12, т. 1).

Разом з тим, як вбачається з пункту 1.4. спірного договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2015 року укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "ЕстейтСеллінг", договір купівлі-продажу квартири, було укладено від імені ОСОБА_4 вже після смерті ОСОБА_4.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч.ч. 2,3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Отже, оскільки право позивача, як спадкоємця за законом, порушено, вона хоча і не є стороною договору, однак має право ставити питання щодо відновлення свого порушеного права, а саме визнання оспорюваних договорів недійсними.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанціїправильно встановив та виходив з того, що на момент укладення спірних договорів позичальник та іпотекодавецьОСОБА_4. втратив свою правоздатність у зв'язку зі смертю, а тому від його імені не могли укладатися будь-які договори.При цьому, посилання представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири банк не знав про смерть ОСОБА_4. судом обґрунтовано не взяті до уваги, оскільки наявність чи відсутність інформації про смерть особи не змінює факту смерті особи та відповідно втрати нею правоздатності, а відтак неможливості вчиняти будь-яких дій від її імені, а тому відсутність у банку інформації про смерть особи, в даному випадку, не має правового значення для вирішення питання щодо законності оспорюваних договорів. У зв'язку з цим суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 17 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ЕстейтСеллінг».

Також у зв'язку з викладеним суд дійшов і правильного та обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору іпотеки №DNTFLOK06629/DI21 від 17 листопада 2015 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ЕстейтСеллінг», оскільки встановлено, що договір іпотеки в даному випадку є похідним від укладеного договору купівлі-продажу квартири.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу квартири суперечить вимогам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так зокрема, 7 червня 2014 року набув чинності ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки.

Крім того, згідно з пунктом 4 даного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2013 року у справі №127/21275/13-ц виселеноОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в територіальному органі державної міграційної служби України (а.с. 164-166, т. 3).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2015 рокузобов'язано Ленінський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції поновити виконавчі провадження щодо виселення вищезазначених осіб (а.с. 167-170, т. 3).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від26 травня 2016 року у справі №127/6733/16-ц усунуто перешкоди товариству з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» в користуванні квартирою АДРЕСА_1 в будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с. 180-184, т. 3 ).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу 63,1 кв.м. та була постійним місцем проживання позичальника до часу його смерті.

Згідно довідки виданої МКП «ЖЕК №7» 26.11.2015 року за №2756 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_4 - квартиронаймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_1. - дочка, ОСОБА_5. - син. Датою вибуття щодо всіх членів родини зазначено 25.09.2015 року. (а.с. 86, т. 2).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності необхідних умов для застосування ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

За таких обставин колегія суддів переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника нанедоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду -залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: