Ухвала

іменем україни

9 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, про визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 грудня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № НАЕ2GA00000034, відповідно до умов якого він отримав кредит у сумі 22 000 доларів США та 4 714 доларів США на оплату страхових внесків з кінцевим терміном повернення до 16 грудня 2027 року. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору кредит надавався банком на споживчі цілі, а отже є договором споживчого кредиту.

На забезпечення виконання умов цього договору було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить йому та його матері ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Пунктами 4.3, 5.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову. У п. 7.4 цього договору також передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки. Тобто, кредитним договором передбачена подвійна відповідальність за одне порушення, що на його думку, суперечить вимогам ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У зв'язку з цим позивач просив визнати недійсними пункти 4.3, 5.4, 7.4 кредитного договору від 17 грудня 2007 року № НАЕ2GA00000034.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та виходячи із встановлених у справі обставин і наявних доказів, яким суди відповідно до статей 60, 212, 303, 315 ЦПК України надали належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог, а саме: останнім не доведено порушення відповідачем будь-яких положень законодавства при укладенні оспорюваного договору та відповідно, порушення його прав, як споживача за спірним договором.

Такий висновок судів ґрунтується на правильно встановлених у справі обставинах та вимогах закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук М.В. Демяносов О.М. Ситнік

Колегія суддів: