У Х В А Л А

19 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про визнання наказу незаконним, витребування трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 24 листопада

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від

19 березня 2015 року, позов ОСОБА_4 задовольнив частково: визнав незаконним наказ від 2 червня 2014 року про звільнення її з роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу Законів про працю України; зобов'язав ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» видати ОСОБА_4 трудову книжку, а також внести відомості до трудової книжки про її звільнення з посади радника Генерального директора за власним бажанням 16 червня 2014 року за статтею 38 КЗпП України; стягнув з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_4 2 тис. 639 грн 9 коп. заборгованості із заробітної плати, 22 тис. 323 грн заборгованості з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, 75 тис. 600 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 75 тис. 600 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, 10 тис. 886 грн 54 коп. компенсації за невикористану щорічну відпустку. 2 тис. на відшкодування моральної шкоди; у задоволенні решти позовних вимог відмовив; вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 травня 2015 року касаційну скаргу ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» відхилила, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року залишила без змін.

4 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернулося ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 116, 117 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявник послався на ухвалу Верховного Суду України від 13 липня 2011 року постановлену ним, як судом касаційної інстанції, а також постанови Верховного Суду України від 21 листопада й

26 грудня 2011 року, 27 березня й 3 липня 2013 року, 11 й 23 грудня

2015 року, 23 березня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з незаконності звільненні позивачки із займаної посади на підставі, пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. При цьому судами установлено, що ОСОБА_4 звільнено під час її тимчасової непрацездатності, а також з нею не було проведено розрахунків при звільненні. Обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки проведено виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Наданою для порівняння ухвалою від 13 липня 2011 року суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки судами не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться наступні висновки:

- непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (26 грудня 2011 року, справа

№ 6-77цс11);

- у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (21 листопада 2011 року, справа № 6-60цс11; 3 липня 2013 року, справа

№ 6-60цс13);

- право суду зменшити розмір відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу (23 грудня 2015 року, справа № 6-837цс15);

- правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обов'язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку) (23 грудня 2015 року, справа № 6-1093цс15);

- настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), встановлених висновком Донецької торгово-промислової палати, свідчить про відсутність вини в затримці виплати позивачу належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України (11 листопада 2015 року, справа № 6-2159цс15; 23 березня 2016 року, справа №6-364цс16);

- відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності (3 липня 2013 року, справа

№ 6-64цс13);

- передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (27 березня 2013 року, справа № 6-15цс13).

При цьому у справах, в яких прийнято Верховним Судом України зазначені постанови встановлено інші фактичні обставини ніж у справі, рішення в якій просить переглянути заявник.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про визнання наказу незаконним, витребування трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкодиза заявою приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко