УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу МорозоваСвітлана Володимирівна, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та відшкодування збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 38 100,00 доларів США, що еквівалентно 895 846 грн 21 коп., 3 % річних у сумі 1287,05 доларів США, що еквівалентно 30 262 грн 44 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 11 лютого 2013 року вона уклала з ОСОБА_5 договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., за умовами якого передала відповідачці грошові кошти в сумі 326 114 грн 40 коп., що було еквівалентно 40 800,00 доларів США, зі строком повернення не пізніше 11 лютого 2014 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою своїх зобов'язань та часткове повернення позики, у зв'язку з чим заборгованість станом на 30 березня 2015 року складала 38 100,00 доларів США, а також враховуючи умови п. 4 договору щодо повернення частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та сплати 3 % річних від простроченої суми, ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору позики від 11 лютого 2013 року, зарахувавши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 у сумі 40 494 грн 73 коп. із позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за первинним позовом у сумі 304 533 грн 30 коп., стягнувши з неї залишок заборгованості.

На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_5 посилалася на нікчемність договору позики від 11 лютого 2013 року, оскільки він спрямований на незаконне заволодіння належним їй нерухомим майном - квартири АДРЕСА_1, а умови договору не містять розрахункового рахунку, на який необхідно перераховувати повернення грошових коштів, що призвело до неможливості виконання зобов'язань по поверненню позики.

Також відповідач зазначала, що позивач повинна відшкодувати їй завдані збитки за період неправомірного користування її власністю - квартирою, та сплатити проценти за порушення грошового зобов'язання.

Зважаючи на вищевикладене просила задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, посвідченого 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 662, у розмірі 39 100,00 доларів США, що еквівалентно 919 359 грн 24 коп., 3 % річних у розмірі 31 056 грн 71 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково.

Накладено арешт на належну ОСОБА_5 на праві власності ј частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задоволено частково, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 рокузмінено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 895 846 грн 21 коп., що еквівалентно 38 100,00 доларів США, 3 % річних у сумі 30 262 грн 44 коп., що еквівалентно 1 287,05 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення у повному обсязі позову ОСОБА_4 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_4, а зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити у повному обсязі, а також скасувати ухвалу апеляційного суду від 07 квітня 2016 року про забезпечення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду 07 квітня 2016 року про забезпечення позову слід закрити, а касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 09 грудня 2015 року та суду апеляційної інстанції від 26 квітня 2016 року відхилити, виходячи з наступного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, зокрема, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у п. п. 1, 3, 4, 13 - 18, 20, 24 - 29, 31 - 33 ч. 1 ст. 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Проте ОСОБА_5 оскаржила в касаційному порядку ухвалу апеляційного суду про забезпечення позову, яка подальшому провадженню у справі не перешкоджає, отже, не може бути предметом касаційного перегляду.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-116цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин помилково відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року підлягає закриттю.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи первинний позов ОСОБА_4, керувався вимогами ст. ст. 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, та виходив з того, що відповідачка ОСОБА_5 свої зобов'язання з повернення боргу належним чином не виконувала, оскільки борг нею було повернуто частково, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї залишку заборгованості з урахуванням 3 % річних відповідно до умов укладеного між ними договору позики.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд вмотивовано погодився з його висновком про наявність підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_5 з урахуванням 3 % річних у гривні, еквівалент якої буде визначатися за комерційним курсом долара на день повернення, у зв'язку із чим стягненню підлягало 895 846 грн 21 коп., що еквівалентно 38 100,00 доларів США, проте враховуючи розбіжності у мотивувальній та резолютивній частині рішення суду першої інстанції та відсутність заяви позивача про збільшення позовних вимог, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зміну рішення місцевого суду в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. п. 4, 7, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», дійшовши обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_5 належними та допустимими доказами наявності підстав нікчемності правочину, у зв'язку із чим відсутні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

При цьому апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи представника відповідача ОСОБА_5 щодо відсутності підстав для нарахування 3 % річних з 12 лютого 2014 року у зв'язку із набуттям ОСОБА_4 права власності на належну відповідачу квартиру та припинення договору позики, оскільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір іпотеки від 11 лютого 2013 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року, укладеного між сторонами, та припинено право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М.Коротун