Провадження №: 2/752/1154/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2016 року Голосіївський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.
при секретарі Рожок В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на квартиру у житловому будинку та земельну ділянку за набувальною давністю,-
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на квартиру у житловому будинку та земельну ділянку за набувальною давністю.
Позивач просив суд: 1) визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартири АДРЕСА_1 ; 2) Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування квартир АДРЕСА_1 .
У мотивування своїх вимог позивач вказує що ОСОБА_1 (позивач) проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 з 07.05.1986р. (тобто більше 15 років), що підтверджується відміткою про реєстрацією за вказаною адресою у паспорті серії НОМЕР_1 , виданому 18 травня 2007 р. Голосіївським РУ ГУ МВС України у місті Києві.
Факт його постійного проживання за вказаною адресою непрямим шляхом підтверджується і записами трудової книжки позивача, з яких випливає, що більшість підприємств, на яких він працював з 13.05.1983 року, розташовані на території колишнього Московського, нині Голосіївського району міста Києва.
Позивач вказує що весь час, починаючи з 1980 років, проживав разом із матір`ю ОСОБА_2 та дружиною - ОСОБА_3 , її донькою ОСОБА_4 відкрито (не приховуючи факту володіння) та безперервно володів і володіє квартирами АДРЕСА_1 .
Донька дружини позивача - ОСОБА_5 переїхала разом із своїм чоловіком та сином до іншого житлового приміщення.
У 2014 році дружина позивача - ОСОБА_3 померла.
Згідно з витягом з бази даних міського земельного кадастру від 15.12.2014 року за ОСОБА_1 закріплена земельна ділянка з кадастровим номером 79:008:050, на якій розташоване домоволодіння по АДРЕСА_2 . Також за позивачем закріплена і земельна ділянка з кадастровим номером 79:008:047, на яку безпосередньо виходить і квартира АДРЕСА_3 .
Факт відкритого та безперервного володіння і користування позивача квартирами АДРЕСА_1 можуть підтвердити співвласники інших квартир цього домоволодіння, які зареєстровані та проживають в будинку протягом тривалого часу.
Торундо ОСОБА_6 , вселився до квартири АДРЕСА_4 ще у 1986 році, якою на той час володіла його мати - ОСОБА_2 .
Пізніше його матір - ОСОБА_2 повернулася на батьківщину до Ростова-на-Дону (РФ), де і померла.
У 1986 році (на момент вселення) цей триквартирний житловий, будинок відносився до приватного житлового фонду. Правовстановлюючі документи матері позивача на цю квартиру не збереглися. Але самий по собі факт прописки позивача у 1986 році у цій квартирі підтверджує правомірність його вселення до цієї житлової площі та добросовісного заволодіння цим майном.
Чинне на той час законодавство, яким був врегулюваний інститут прописки громадян (зокрема, п.п. 22-26 розділу III Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року № 677) містило вимоги про обов`язкову подачу для здійснення прописки, окрім, заяви, яка містить згоду на прописку особи, якою надається житлова площа, ще й дозвільних документів адміністративних орган в на проживання.
Самий по собі так званий «дозвільний» порядок прописки громадян, який діяв на той час, передбачав можливість прописки на житловій площі лише осіб, які вселились правомірно.Обставини прописки ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_4 у 1986 році підтверджують факт добросовісного заволодіння ним цим майном.
Стосовно обставин добросовісного заволодіння позивачем квартирою АДРЕСА_5 позивач зазначає що 06.12.1947 року між Житловим Управлінням Виконкому Кагановичської ради депутатів трудящих УРСР з одного боку та гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) з іншого, було укладено договір на право забудови відведеної забудовникам земельної ділянки, площею 1236 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до п.п. 3,4 вказаної угоди вказана вище земельна ділянка була надана Забудовникам у користування безоплатно строком на 55 років до 06 грудня 2002 року.
За умовами п. 2 цієї угоди Забудовники зобов`язалися збудувати житловий одноповерховий будинок, жилою площею 54,13 кв.м., сарай та вбиральню.
В подальшому, скориставшись наданим пунктом 19 договору на право забудови від 06.12.1947 року правом на його відчуження, Забудовники 15.07.1950 р. продали гр. ОСОБА_10 належне їх недобудоване домоволодіння, а саме 1/4 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке відповідає квартирі АДРЕСА_3 .
У 1950-1951 роках домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 було добудовано, що підтверджується журналом внутрішніх обмірів і підрахунків площ приміщень будівлі зі схемою та по поверховим планом житлового будинку.
Згідно з рішенням виконкому Кагановичської райради депутатів трудящих м. Києва УРСР за № 1180 від 13.07.1951р. садибу за адресою: АДРЕСА_2 було розділено між домовласниками ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , що підтверджується актом від 27.09.1951р., складеним старшим землевпорядником сільгоспвідділу виконкому міськради УРСР Кіселевим В.А., з доданим до нього схематичним планом.
Розподіл проведено наступним чином: гр. ОСОБА_11 виділено земельну ділянку, площею 120 кв.м. під будівлею, 200 кв.м. під двором та 358 кв.м. під садом та городом, а всього - 678 кв.м.;гр. ОСОБА_13 виділено земельну ділянку, площею 26 кв.м. під будівлею, 142 кв.м. під двором та 171 кв.м. під садом та городом, а всього - 339 кв.м.;ОСОБА_14 виділено земельну ділянку, площею 25 кв.м під будівлею, 139 кв.м. під двором та 175 кв.м. під садом та городом а всього 339 кв.м.
Крім цього, в акті, складеному старшим землевпорядником сільгоспвідділу виконкому міськради УРСР Кіселевим В.А., зазначено, що при розділі прийняті до уваги, протипожежні, санітарно-технічні норми, при наявності одного трьоквартирного житлового будинку.
У 1957 році на підставі рішення народного суду 3 дільниці Кагановичського району м. Києва у справі № 2-542 , в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_15 , ОСОБА_16 відійшли приміщення кухні, позначені на плані 3-2, приміщення кладової 3-4, коридор 3-1, передня частина коридору 3-5, що складало 2/15 частини всього домоволодіння. Кімнату 3-3, площею 11,5 кв.м. залишено ОСОБА_10
17.01.1961р. Житловим Управлінням Виконкому Київської міської Ради народних депутатів трудящих УРСР ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності на належну йому 1/15 частину домоволодіння, що вбачається зі змісту договору дарування від 31.01.1961р.
На підставі вказаного договору ОСОБА_10 подарував належну йому частку сину ОСОБА_17 . Відповідно до п. 1 даної угоди останньому перейшли у фактичне володіння та користування приміщення, позначені на плані (додаток 7) номерами 3-3 та 3-4, розміром 11,6 кв.м. та 4,3 кв.м.
ОСОБА_17 (1922 р.н.) помер у 1981 році, що підтверджується довідкою Московського районного військового комісаріату м. Києва № 3/776 від 10.08.1981 року.
Після смерті ОСОБА_17 його єдиною спадкоємицею стала його мати - ОСОБА_16 (1902 р.н.), яка також померла.
При цьому, той факт, що ОСОБА_16 (1902 р.н.) є матір`ю ОСОБА_17 (1922 р.н.) встановлений рішенням народного суду Московського района м. Києва від 08.02.1982 року у справі № 2-427/3. А мати ОСОБА_18 брала участь у розгляді вказаної справи в якості свідка.
Свідоцтво про смерть ОСОБА_16 у позивача відсутнє.
Брат ОСОБА_17 - ОСОБА_19 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повідомленням Ковельського райвіськомату № 491 від 05.08.1944 р.
За наслідками обстеження квартири, у якій проживав ОСОБА_17 , станом на 09.04.1981 року не було виявлено нічого, придатного для використання, стеля квартири АДРЕСА_3 обрушилася, квартира була в антисанітарному стані, вікно забито фанерою, про що комісією з членів квартального комітету було складено акт від 09.04.1981 р.
З часом, зважаючи на відсутність жодних інших осіб, які були спадкоємцями ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , або могли б претендувати н. їх квартиру з інших підстав, ОСОБА_1 , добросовісно вселився і в безхазяйну квартиру АДРЕСА_5 . Він відремонтував житлове приміщення, привів його до належного стану.
Позивач посилається на те, що його твердження про добросовісність заволодіння квартирою АДРЕСА_5 узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», проведеному за результатами вивчення судової практики розгляду цивільних справ, пов`язаних із набуттям, припиненням, здійсненням та захистом права власності .
Позивач вказує що на даний час, у зв`язку з тим, ще домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належить до приватного житлового фонду, він позбавлений можливості іншим, позасудовим шляхом, набути право власності на майно, яким він добросовісно заволодів, відкрито і безперервно користується на протязі більше 15 років, при цьому, впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримує, відмовився ві позовних вимог щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Представник відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення позову.
Представник відповідача Київської міської Рад будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання двічі не з?явився. Направив до суду заперечення на позов у яких заперечує проти визнання за позивачем право власності на обидві квартири та земельну ділянку.
Вислухавши представника позивача, представника відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, заслухавши покази свідка ОСОБА_20 , дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким що підлягає частковому задоволенню.
Свідок ОСОБА_20 яка проживає у сусідній з позивачем квартирі у будинку за адресою АДРЕСА_2 підтвердила в судовому засіданні, що як їй відомо позивач ОСОБА_21 ще з 80-х років проживає в квартирі АДРЕСА_4 . За цєю ж адесою проживали його родичі та дружина які вже померли.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_4 з 07.05.1986р. (тобто більше 15 років), це підтверджується відміткою про реєстрацією за вказаною адресою у паспорті серії НОМЕР_1 , виданому 18 травня 2007 р. Голосіївським РУ ГУ МВС України у місті Києві.
Позивач вказує що весь час, починаючи з 1986 р., позивач проживав разом із матір`ю ОСОБА_2 та дружиною - ОСОБА_3 , падчерицею ОСОБА_4 відкрито та безперервно володіючи квартирою АДРЕСА_4 .
Згідно з витягом з бази даних міського земельного кадастру від 15.12.2014 року за ОСОБА_1 закріплена земельна ділянка з кадастровим номером 79:008:050, на якій розташоване домоволодіння по АДРЕСА_2 . Також за позивачем закріплена і земельна ділянка з кадастровим номером 79:008:047, на яку безпосередньо виходить і квартира АДРЕСА_3 .
У 1986 році (на момент вселення позивача) триквартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 відносився до приватного житлового фонду. Правовстановлюючі документи матері позивача на цю квартиру не збереглися. Але самий по собі факт прописки позивача у 1986 році у цій квартирі підтверджує правомірність його вселення до цієї житлової площі та добросовісного заволодіння цим майном.
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно(набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом.
Таким чином обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: нерухоме майно як об`єкт набувальної давності, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно.
Аналогічні правові підстави зазначені у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших, речових прав».
Ці підстави знайшли своє підтвердження по справі.
Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належить до приватного житлового фонду, цим нерухомим майном позивач добросовісно заволодів, відкрито і безперервно користується на протязі більше 15 років. При цьому на це майно не претендують інші особи.
Щодо позовних вимог позивача про визнання права власності на земельні ділянки, для обслуговування квартир АДРЕСА_1 , то суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині не можуть бути задоволені.
Так, відповідно до ст.14 Конституції України Земля є основним національним багатством України, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Суттєвими обставинами щодо набуття права на земельну ділянку є місце розташування земельної ділянки, межі земельної ділянки.
В судовому засіданні позивачем не доведено визначення меж земельної ділянки та обстави того що саме в цих межах ця земельна ділянка виділялась у приватну власність будь кому.
Таким чином щодо земельної ділянки не доведені обстави, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач такі як відсутність її власника, межі визначення земельної ділянки як нерухомого майна як об`єкту набувальної давності, відкритість володіння нею.
Суд також враховує відсутність перешкод у позивача для звернення у визначеному законом порядку до відповідачів з заявою про виділення йому у користування земельної ділянки, визначенням меж земельної ділянки, з наступною реалізацією права на її приватизацію.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва, через Голосіївський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя С.В. Ладиченко