Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Фаловської І.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства культури України про стягнення заробітної плати з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з коефіцієнтом підвищення, компенсацією втрати частини середнього заробітку, присудженого рішенням суду у зв'язку з порушенням строків його виплати та моральної шкоди, за касаційною скаргою Міністерства культури України на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства культури України про стягнення заробітної плати з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з коефіцієнтом підвищення, компенсацією втрати частини середнього заробітку, присудженого рішенням суду у зв'язку з порушенням строків його виплати та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року ОСОБА_3 був поновлений на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 152 569 грн 17 коп. середнього заробітку.02 жовтня 2014 року наказом Міністерства культури України ОСОБА_3 поновлено на посаді генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України, однак наказом від 08 жовтня 2014 року звільнено у зв'язку із закінченням дії трудового договору, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури України від 08 жовтня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_3.», стягнуто 10000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року з Міністерства культури України стягнуто на користь ОСОБА_3 частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 11 746 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року за період з 01 жовтня 2013 року по 02 жовтня 2014 року у розмірі 121 189 грн.

ОСОБА_3 посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь: заробітну плату за період з 02 по 08 жовтня 2014року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період з 01 листопада 2014року по день винесення рішення суду в розмірі 4 143 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 жовтня 2014 року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацію втрати його частини у зв'язку з порушенням строку його виплати за період з 01 листопада 2014року по день винесення рішення суду в розмірі 134 323 грн, компенсацію втрати частини середнього заробітку присудженого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у зв'язку з порушенням строків виплати в розмірі 203012 грн, та 100000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 жовтня 2014 року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати частини у зв'язку із порушенням строків його виплати за період з 01 листопада 2014 року по день винесення рішення суду в розмірі 134 323 грн та 3000 грн моральної шкоди. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року суду першої інстанції змінено в частині позовних вимог, що були залишені без задоволення. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини середнього заробітку, присудженого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у зв'язку з порушенням строків виплати по день винесення рішення в розмірі 258 566 грн. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Міністерство культури України просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 жовтня 2014 року із врахуванням компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строку виплати. Залишаючи без задоволення вимоги позивача в іншій частині, суд першої інстанції вказав про те, що присуджені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року кошти вже стягнуті, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року перебуває у процесі виконання, при цьому трудовим законодавством не передбачена відповідальність у вигляді стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності.

Суд апеляційної інстанції змінюючи в частині рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення компенсації втрати частини середнього заробітку, присудженого рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року та від 10 лютого 2015 року, як відповідальність за невчасну виплату та невиплату середнього заробітку за періоди, за які суд вже присудив середній заробіток.

Однак, з такими висновками суду апеляційної інстанції в повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що згідно наказу від 02 жовтня 2014 року за № 659/0/17-14 Міністерства культури України ОСОБА_3 було поновлено на посаді генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України з 27 січня 2012 року (а.с. 42, т. 1).

Відповідно до Наказу від 08 жовтня 2014року за № 676/0/17-14 Міністерства культури України ОСОБА_3 звільнено з 28 квітня 2014 року з посади генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України у зв'язку із закінченням дії трудового договору, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 43, т. 1).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури України № 676/0/17-14 від 08 жовтня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_3.», стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року з Міністерства культури України стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року у справі № 712/3848/12 про поновлення на роботі у розмірі 152 569 грн 17 коп. (а.с. 30-33, т. 1).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у справі № 308/7524/14-ц з Міністерства культури України стягнуто на користь ОСОБА_3 частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року у справі № 712/3848/12 про поновлення ОСОБА_3 на роботі за період з 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 11746 грн; середній заробіток з врахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі за період з 01 жовтня 2013 року по 02 жовтня 2014 року у розмірі 121189 грн та 5000 грн у відшкодування моральної шкоди. (а.с. 124-130,т.1).

З листа Міністерства культури України за № 2207/10/13-13 від 25 липня 2013 року та довідок про доходи директора Національного музею народної архітектури та побуту України вбачається, що посадовий оклад генерального директора музею підвищувався декілька разів, а саме: з 30 січня 2012 року по 31 березня 2012 року - 2 814 грн; з 01 квітня 2012 року по 30 червня 2012 року - 2 890 грн; з 01 липня 2012 року по 31 серпня 2012 року - 2 919 грн; з 01 вересня 2012 року по 30 вересня 2012 року - 2 937 грн; з 01 жовтня 2012 року по 30 листопада 2012 року - 2 996 грн; з 01 грудня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 3 054 грн; з 01 січня 2013 року - 3 101 грн (а.с. 117-123, т. 1).

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Разом із тим ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку з нарахуванням компенсації, позивач вказував на несвоєчасність виконання судових рішень, якими стягнуто на його користь середній заробіток.

Доводи ОСОБА_3 підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями листів Державної казначейської служби України від 20 травня 2015 року та 30 жовтня 2015 року. Так, з вказаних листів вбачається, що кошти середнього заробітку, присуджені позивачу рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року виплачені останньому - 15 травня 2015 року, а за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року - 23 жовтня 2015 року (т. 2 а.с. 129, 131).

Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення компенсації втрати частини середнього заробітку, однак не врахував, що вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати заявлені позивачем за період з 01 січня 2014 року по день ухвалення судового рішення у цій справі, частково (а саме, за період з 01 жовтня 2013 року по 02 жовтня 2014 року) вже були предметом розгляду у іншій справі № 777/624/15-ц. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року стягнуто компенсацію за період з 01 жовтня 2013 року по 02 жовтня 2014 року за затримку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року.

Таким чином, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не встановив всіх обставин справи, зокрема не визначив вірно період нарахування компенсації та не звернув увагу на те, що чинним законодавством не передбачено проведення повторного нарахування компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (далі - Постанова) суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однак суд апеляційної інстанції на вказані вимоги уваги не звернув та збільшуючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди (при цьому в мотивувальній частині рішення зазначено суму до 20000 грн, а в резолютивній - до 10000 грн.), не навів у рішенні достатніх мотивів для такого висновку з огляду на засади розумності й виваженості, не мотивував, у чому помилився місцевий суд, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди в 3000 грн., а враховував лише доводи, зазначені в позовній заяві та фактично вдався до переоцінки доказів у справі.

В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 жовтня 2014 року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати частини у зв'язку із порушенням строків його виплати за період з 01 листопада 2014 року по день винесення рішення суду в розмірі 134 323 грн рішення місцевого суду не переглядалось апеляційним судом, оскільки згідно апеляційної скарги від 04 серпня 2015 року позивач оскаржив рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року лише в частині нарахування компенсації та відшкодування моральної шкоди, про що також зазначено і в рішенні апеляційного суду.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості виправити недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди на новий апеляційний розгляд.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що до участі у справі у якості належного відповідача має бути залучений Національний музей народної архітектури та побуту України. Так, згідно ст. 5.1 Статуту Національного музею народної архітектури та побуту України, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11 січня 2012 року керівництво Музеєм здійснює генеральний директор, який призначається на посаду та звільняється з посади Органом управляння майном (Міністерство культури України) шляхом укладення з ним контракту.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства культури України задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська

М.Є. Червинська