АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шкірай М.І.
справа №752/6397/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Усика Г.І.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року по справі за позовом комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги

№2» Голосіївського району м. Києва до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року позивач комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, в якому просив стягнути солідарно з грошові кошти в розмірі 209 260 грн.73 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника, з вини відповідачів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2016 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вказував, що наказ №74-к від 31.12.2013 року «Про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району Києва у зв'язку з реорганізацією не готувався та не підписувався відповідачами по справі, а тому покладення судом на них обов'язку по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу суперечить приписам п.8 ст.134 КЗпП України та п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14.

Вказував, що висновок суду про наявність підстав для притягнення відповідачів до повної матеріальної відповідальності за шкоду завдану під час виконання ними своїх трудових обов'язків не відповідає обставинам справи та вимогам закону. Розглядаючи справу, суд не перевірив наявність підстав, не дослідив, чи відповідачі можуть нести відповідальність у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідачі апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з'явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення відповідачами своїх трудових обов'язків позивачу була спричинена матеріальна шкода та з посиланням на норми ст.ст.130, 134 КЗпП України дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 290260 грн. 73 коп.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2015 року позов ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва №74-к від 31.12.2013 року «Про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва у зв'язку з реорганізацією», в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інспектора відділу кадрів, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу кадрів комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва, стягнуто з комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, що за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року складає 209260 грн. 73 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.04.2016 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2015 року в частині позовних вимог про скасування наказу №74-к від 31.12.2013 року «Про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва у зв'язку з реорганізацією», в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інспектора відділу кадрів та ухвалено нове рішення яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено.

В решті рішення залишено без змін.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто рішеннями вищевказаних судів встановлено, що наказ №74-к від 31.12.13 року прийнятий з порушенням положень ст. 49-2 КЗпП України, є незаконним, а тому зазначені обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 17.04.2013 року за № 121/9178 реорганізовано, шляхом злиття, Центральну районну дитячу поліклініку Голосіївського району м. Києва, Поліклініку №1 Голосіївського району м. Києва та створено на їх майновій базі комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва. Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва віднесено до сфери управління Голосіївського районної у м. Києва державної адміністрації.

На виконання вказаного рішення Київської міської ради Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією видано розпорядження № 288 від 24.05.2013 року, яким утворено комісію з реорганізації поліклініки № 1 Голосіївського району м. Києва та затверджено її склад.

Відповідно до вказаного розпорядження ОСОБА_2 є головою комісії, а ОСОБА_1 є секретарем комісії.

Згідно розпорядження на комісію покладено обов'язок - в установленому законом порядку попередити працівників поліклініки № 1 Голосіївського району м. Києва про її злиття в комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва та забезпечити дотримання їх соціально- правових гарантій у порядку та на умовах, визначених законодавством.

Відповідно до п.3 додатку №1 наказу Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №229 від 20.05.2013 року «Про внесення змін до наказу Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» від 26.04.2013 року №199 «Про організаційно-правові заходи щодо реорганізації амбулаторно-поліклінічних закладів Голосіївського, Деснянського, Оболонського, Печерського, Подільського, Святошинського, Солом'янського та Шевченківського районів міста Києва» відповідальними особами за письмове попередження працівників про припинення амбулаторно-поліклінічних закладів є Голови Комісій з реорганізації амбулаторно-поліклінічних закладів.

Наказом управління охорони здоров'я Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №67-з від 27.05.2013 року доручено Головам комісії з реорганізації амбулаторно-поліклінічних закладів забезпечити дотримання соціально-правових гарантій працівників у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством України.

Пунктом 2.3 наказу покладено на комісію обов'язок забезпечити дотримання соціально-правових гарантій амбулаторно-поліклінічних закладів Голосіївського району м. Києва.

Пунктом 5 наказу №67-з від 27.05.2013 року персональну відповідальність за виконання покладених обов'язків про здійсненні організаційно-правових заходів щодо реорганізації амбулаторно-поліклінічних закладів Голосіївського району м. Києва покладено на голів та членів комісії з реорганізації.

Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Відповідно до ч.8 ст.134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі.

Матеріальна відповідальність у такому випадку настає за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству виплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові, який виконав розпорядження переведення, середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11.11.1992 року при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП України (з 11.04.1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Разом з цим, з роз'яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому винна в незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Тобто, згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП суб'єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу.

Як вбачається з матеріалів справи наказ №74-к від 31.12.2013 року «Про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» за яким було незаконно звільнено ОСОБА_1 був виданий директором комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» ОСОБА_3

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що вищевказаний наказ №74-к від 31.12.2013 року відповідачі не видавали та не підписували, а отже висновок суду про покладення на останніх повної матеріальної відповідальності є необгрунтованим.

Що ж стосується положень ст.237 КЗпП України на яку посилається суд першої інстанції то вона не визначає межі матеріальної відповідальності. Ця стаття регулює порядок притягнення до відповідальності межі якої вже встановлені іншими нормами. Із змісту вказаної статті випливає обов'язок суду притягати до матеріальної відповідальності працівника винного в незаконному звільненні переведені на іншу роботу, невиконанні або затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, але межі матеріальної відповідальності ця стаття не встановлює.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для стягнення з відповідачів шкоди у сумі 209260 грн. 73 коп.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами 1, 5 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1515 грн. 80 коп.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргувідповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва на користь ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 1515 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: