Ухвала іменем україни
09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 09 липня 2012 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики грошей, за умовами п. 1 якого він надав відповідачу позику на суму 200 тис. грн, що в еквіваленті становило 25 тис. доларів США.

Відповідно до п. 2 договору позики позичальник зобов'язується повністю повернути позикодавцеві взяті у позичку кошти до 09 листопада 2015 року в порядку та умовах, передбачених договором. Позичальник повинен повертати позику частинами відповідно до узгодженого сторонами в договорі позики графіку. Позичальник може повернути позивачеві кошти раніше строку, зазначеного в п. 2 договору позики, а позикодавець зобов'язується прийняти борг частинами, а також раніше строку, передбаченого цим договором.

Згідно з п. 2.3.2 договору позики сторони домовилися, що факт повернення позики згідно з узгодженим графіком фіксується на примірнику договору позикодавця в графах узгодженого графіку повернення позичених коштів. Узгоджений сторонами в договорі графік повернення позичених коштів позичальником не виконувався. Платежі у розмірі 5 тис. грн за 09 грудня 2013 року та 09 січня 2014 року відповідачем здійснені не були.

Станом на 07 лютого 2014 року заборгованість за договором позики становила 120 тис. грн, що в еквіваленті становило 15 тис. доларів США.

Пунктом 5 договору позики передбачено, що в разі, коли позичальник не здійснить чергового платежу згідно з узгодженим графіком у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в судовому порядку, а також задовольнити свої вимоги за рахунок майна позичальника.

У якості забезпечення повернення коштів із ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір від 16 грудня 2013 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. За умовами п. п. 9, 10 іпотечного договору узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 188 020 грн.

Пунктом 28 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути заставлене майно шляхом визнання права власності на нього в разі невиконання іпотекодавцем зобов'язання за основним договором.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, вартістю 188 020 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2016 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. м, жилою площею 27,9 кв. м, вартістю 188 020 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором позики не виконала, у зв'язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 та залишаючи рішення суду без змін, апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_5 не був стороною спірного договору і вважає себе власником спірного майна, а права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення його апеляційної скарги з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 203, 215 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Проте з указаними висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року (а. с. 27-29) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру № 120, розташовану в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. м., житловою площею 27,9 кв. м., вартістю 188 020 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1 880 грн. 21 коп.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою (а. с. 33 - 34), ОСОБА_5 в обґрунтування вимог скарги вказав, що він був власником квартири № 120, розташованої в будинку АДРЕСА_1. Згідно Протоколу № 23-0049/12 від 13 липня 2012 року проведення прилюдних торгів було проведено прилюдні торги, реалізовано вищевказану квартиру та визначено переможця торгів ОСОБА_4

Право власності після прилюдних торгів було оформлено на ОСОБА_4

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2014 року (а. с. 35 - 39), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2014 року (а. с. 40 - 42) результати прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, а саме вищевказаної квартири визнано недійсними, а свідоцтво на право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_4 визнано недійсним та скасовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно статті 216 ЦК України загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсності правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, що відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Виникнення, зміна чи припинення іпотечних правовідносин, зокрема, підстави та процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, врегульовані Законом України «Про іпотеку».

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3і 4 ЦПК).

Суди на вказані норми матеріального права до умови договору уваги не звернули.

При ухвалені оскаржуваного рішення судом не було також враховано, що відповідачка втратила право власності на спірне майно, оскільки 03 лютого 2014 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси результати прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, а саме вищевказаної квартири визнано недійсними, а свідоцтво на право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_4 визнано недійсним та скасовано.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 213, 214 ЦПК Українина зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню. Крім того, не з'ясував, чи ОСОБА_4 набула права власності на спірну квартиру, та чи мала право передавати її в іпотеку ОСОБА_3, не з'ясував хто є власником спірної квартири та не залучив його до участі у справі.

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 303, 315 ЦПК Україниналежним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з метою забезпечення своєчасного розгляду справи та вирішення спору між сторонами колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за можливе скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2016 року з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова