Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа 22- ц/778/11/16
ЕУ№ 335/829/14-ц
Головуючий у 1 інстанції:Рибалко Н.І.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна, скасування та поновлення державної реєстрації прав власності на квартиру,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом про витребування майна, скасування державної реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, поновити реєстрацію прав власності за ОСОБА_3, зобов"язати відповідачів повернути майно згідно акту опису та арешту від 16.05.2012 року.

У ході судового розгляду ОСОБА_3 уточнила позовну заяву у звязку із зміною власника спірної квартири, з ОСОБА_7 на ОСОБА_4 та просила про витребування у ОСОБА_4 на її користь квартири АДРЕСА_2, скасування державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4В, відновлення державної реєстрації прав власності на квартиру за ОСОБА_3

В позові зазначила, що 24.11.2008 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_5, в особі його представника за довіреністю - ОСОБА_8, у власність квартиру №' 42 по вул.Нижньодніпровській,4-Б в м.Запоріжжя.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.09.2011 року договір купівлі-продажу квартири від 24.11.2008 року був визнаний недійсним.

24.06.2012 року ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2013 року, залишеному без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2013 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.09.2011 року було скасовано у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено.

15.10.2013 року ОСОБА_6 продала спірну квартиру ОСОБА_4

Оскільки права на квартиру АДРЕСА_3 вона позбулася не з особистої волі, а за рішенням суду від 14.09.2011 року, яке було скасоване, то вона має право витребувати майно від добросовісного набувача - ОСОБА_4

Ухвалою суду від 27.02.2015 року ОСОБА_6 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлений у суді першої інстанції.

Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвалене у справі рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 24.11.2008 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 позивачка ОСОБА_3 придбала у власність в ОСОБА_5, в особі його представника за довіреністю-Баклажова О.С., квартиру АДРЕСА_4. Зазначчена квартира була зареєстрована за позивачем ОСОБА_3. 15.12.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно орендного підприємства Запорізького міського бюро технічної інвентаризації від 15.12.2008 року ( а.с. 87, а.с. 92 т. 1 ).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.09.2011 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_8. ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності були задоволенні частково. Визнано недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу квартири від 24.11.2008 року, скасовано за ОСОБА_3 державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, поновлено за ОСОБА_5 державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_11 Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав ТОВ « Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації право власності за ОСОБА_6 було зареєстровано 25.07.2012 року (а.с. 193-195 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2013 року, залишеному в силі Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2013 року, вищезазначене рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.09.2011 року було скасовано в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 24.111.2008 року недійсним та визнання права власності на квартиру було відмовлено ( а.с. 15-19 т. 1 )..

Обставини встановлені рішеннями суду є приюдиційними.

Також, із матеріалів справи спостерігається, що 15.10.2013 року, квартира, про яку йдеться в позові , за договором купівлі-продажу була придбана відповідачем ОСОБА_4, яка й провела реєстрацію права власності на своє ім'я ( а.с. 118-121 т. 1)

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, а отже спірне майно не може бути витребуване у нього, оскільки під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 15.10.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 квартира під забороно не перебувала, у квартирі попередні власники зареєстровані не були та не проживали, а продавець ОСОБА_6 мала всі необхідні документи, що підтверджують її право власності на спірну квартиру.

Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Проте чинним законодавством визначені випадки, коли позбавлення права власності є законним та можливим.

За правилами ст.387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно володіє ним.

Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника.

За положеннями ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В такому разі, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна.

"Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто за змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс

Добросовісний набувач набуває право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права при певних умовах, коли відповідно до ст.388 ЦК України таке майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Аналогічне правило закріплено ст.658 ЦК України.

Знову ж, суд нагадує, що спірна квартира вибула із володіння позивача на підставі рішення суду, яке визнано незаконним.

За цих обставин вважається, що майно фактично вибуло з володіння позивача поза його волею й це дає можливість власнику повернути майно.

Набуття права власності внаслідок правопорушення не породжує право власності за іншим договором.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було враховане наведене, а тому рішення суду не відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи й підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову..

Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності вчинену на ім.я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5, відновлення державної реєстрації права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_3І ., то колегія вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають.

За ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Відповідно до ст. 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже зазначеним Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно і , таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду.

За роз'ясненнями, що викладенні у п.п.8,10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. рішення суду про задоволення позову про повернення майна, недійсності правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Отже наявність судового рішення про витребування спірної квартири від набувача ОСОБА_4, є підставою для здійснення відповідної державної реєстрації права за власником. ОСОБА_3

Крім того, державний реєстратор в якості відповідача у позові по даній справі не заявлявся.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 1200 грн. 600 грн . ( а.с. 2, а.с. 204 т. 1), що загалом складає 1800 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 у справі задовольнити частково.

Витребувати квартиру шляхом зобов'язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_5.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат пов'язаних з з оплатою судового збору - 1800 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: