У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Гордійчук С.О., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4, на рішення Рівненського міського суду від 9 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3(правонаступник ОСОБА_4) про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3(правонаступник ОСОБА_4) до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 9 грудня 2013 року позов ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 320 000 гривень заборгованості за кредитним договором.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3М.(26 січня 2016 року помер) покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції своє рішення обґрунтував, посилаючись на ч.3 ст.61 ЦПК України, і зазначив, що обставини, встановлені рішенням суду, не доказуються при розгляді інших справ у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом не враховано, що суд касаційної інстанції скасував як рішення суду першої інстанції так і ухвалу апеляційного суду.

Суд безпідставно відхилив клопотання про призначення посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи, якою необхідно вирішити, чи була ОСОБА_6 на момент складання розписки в такому стані, що могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки безперечні докази доводять, що ОСОБА_6 на момент написання розписки перебувала у стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій.

Суд не взяв до уваги те, що розписка носила характер фактичного іпотечного договору, який згідно законодавства вимагає нотаріального посвідчення, згоди дружини, а тому є нікчемним.

Також судом не взято до уваги те, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів сумою в розмірі 7 тис. доларів США в якості завдатку і власникам квартир не віддав.

Доводить, що судом не з'ясовувалося наявність у ОСОБА_2 на час отримання розписки 40 000 доларів США. Обставина відсутності у ОСОБА_2 коштів на час складання розписки підтверджується тим, що він ніде не працював.

З наведених підстав просив рішення Рівненського міського суду від 9 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким його зустрічний позов задовольнити, а в позові ОСОБА_2 - відмовити.

____________________________________________________________________________________________________________________

Справа 569/3/16-ц Головуючий у 1 інстанції Бердій М.А.

Провадження № 22-ц 787/3/2016 Доповідач Ковальчук Н.М.

У поданих запереченнях позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Під час апеляційного провадження до суду надійшла заява ОСОБА_4, у якій вона повідомляє про смерть позивача-відповідача ОСОБА_3 та стверджує, що згідно заповіту є його правонаступником.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ГЮ № 184260, виданого 26.01.2016 р. відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції, ОСОБА_3 помер 26 січня 2016 року (а.с. 130).

Від приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу на запит суду надійшла відповідь про те, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_4, на яку складено заповіт, та дочка померлого ОСОБА_7

Судом встановлено, що спір між ОСОБА_2В, та ОСОБА_3 виник з приводу оскарження договору позики та стягнення коштів за ним.

Дані правовідносини, згідно норм чинного цивільного законодавства, допускають правонаступництво.

Матеріали справи містять копію заповіту ВТС № 906447 від 03.04.2013 року, згідно якого ОСОБА_3М, усе своє майно заповів ОСОБА_4 (а.с. 131).

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року залучено до участі у справі правонаступника після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову, суд першої інстанції вірно виходив з доведеності та обґрунтованості факту позики ОСОБА_6 у ОСОБА_2 спірної суми грошових коштів, що підтверджено власноручно написаною позичальником борговою розпискою, а тому, з позичальника слід стягнути суму позики, а після смерті позичальника з правонаступника, оскільки позичальник в добровільному порядку кошти не повернув.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем за зустрічним позовом обставин, які доводили б, що на момент написання розписки ОСОБА_6 перебувала у стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається: ОСОБА_6 5 травня 2010 року написала розписку, в якій зазначила, що отримала у позику в ОСОБА_2 320 000 гривень (сума еквівалентна 40 000 дол. США) і зобов»язувалась повернути цю суму до 5 травня 2011 року, а в разі невиконання свого грошового зобов'язання уповноважила ОСОБА_2 довіреністю на право отримати суму позики за рахунок відчуження належної їй квартири АДРЕСА_1 .

5 травня 2010 року ОСОБА_6 видала ОСОБА_2 довіреність, якою надала право останньому бути її представниками в усіх без винятку підприємствах, установах, організація, зокрема з правом замовлення і виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, з правом підписання договору відчуження нерухомого майна та земельної ділянки як продавця, що знаходяться за вказаною адресою.

Суму позики у строк, вказаний у розписці, ОСОБА_6 не повернула.

19 серпня 2011 року ОСОБА_6 скасувала видану на ім'я ОСОБА_2 довіреність від 05.05.2010 року.

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 суми позики, обґрунтовуючи вимоги тим, що остання своїх грошових зобов'язань щодо повернення коштів не виконує, чим порушується його суб'єктивне цивільне право.

ОСОБА_6М померла 16 червня 2012 року(а.с.72 т.1)

Ухвалою суду від 5 лютого 2013 року допущено до участі у справі правонаступника ОСОБА_3, який прийняв спадщину після смерті матері.

26 січня 2016 року помер ОСОБА_3

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормами ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Під час провадження справи в суді першої інстанції ОСОБА_6М померла. Спадкоємцем належних ОСОБА_6 3/4 частин квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3, якого суд правильно допустив до участі у справі як її правонаступника.

З огляду на встановлені обставини у справі, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами у даному спорі, правильно застосував норми матеріального права, а тому висновок суду щодо задоволення позову про стягнення 320 000 гривень з правонаступника позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 є законним.

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 5 травня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_6 отрималав позику від ОСОБА_2 в сумі 320 000 гривень, що еквівалентна 40 000 дол. США.

Обгрунтовуючи свій позов, ОСОБА_3 посилався на те, що позика була безгрошовою, оскільки ОСОБА_2 не працював і коштів ніколи не мав, а також посилався на те, що його мати ОСОБА_6 мала психічні розлади і при укладанні договору позики не могла усвідомлювати значення своїх дій.

В судовому засіданні ОСОБА_3 позовні вимоги уточнив, просив визнати договір позики недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати н7ими, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Апеляційним судом Рівненської області за клопотанням ОСОБА_3 у справі була призначена посмертна амбулаторна психіатрична експертиза.

Відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи № 126/16 в представлених на експертизу матеріалах немає даних, на підставі яких можна було б оцінити психічний стан ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 12.06.2012 року, на момент укладення договору позики від 5 травня 2010 року. Також відсутні дані, які б дозволили зробити експертний висновок про наявність у ОСОБА_6 психічних розладів на момент укладення договору позики та про її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи зазначені висновки експертизи, колегія суддів вважає,що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним з підстав, визначених статтею 225 ЦК України, задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідки про хворобу ОСОБА_6 законно обґрунтовує вимоги зустрічного позову і заперечую вимоги первісного позову, не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки зазначені довідки не є належними та допустимими доказами в розумінні норм процесуального права.

Інших належних і переконливих доказів, які підтверджували б доводи апеляційної скарги, судом не здобуто.

За змістом ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставами для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції вимог закону при ухваленні оскаржуваного рішення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17 січня 2014 року відстрочено оплату судового збору в сумі 1 641, 20 гривень. Відстрочка оплати судового збору не звільняє особу, що подала апеляцію, від виконання вимог процесуального закону, а тому згідно зі ст. 82 ЦПК України ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_4 у дохід держави.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були

правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - правонаступниками якого є ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 9 грудня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1 641 (одна тисяча шістсот сорок один) гривень 20 копійок судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_1

Судді: підпис ОСОБА_9

підпис ОСОБА_10

Згідно:суддя-доповідач ОСОБА_1