Справа № 450/144/11 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/3981/16 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні вулицею,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано недійсним державний акт серія НОМЕР_4, виданий Лисиничівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 11.08.2000 року ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в селі Лисиничі, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за реєстраціним номером НОМЕР_3.

Зобов'язано Лисиничівську сільську раду Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 відновити на місцевості вулицю Квіткову в селі Лисиничі в частині, що межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та веде до присадибної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 відповідно до Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови 1991 року, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро та погодженого районним архітектором 07.06.1991 року, та проекту забудови земельної ділянки НОМЕР_7 ОСОБА_2.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні вулицею Квітковою та заїздом на присадибну ділянку зі сторони присадибної ділянки ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 Пустомитівського району Львівської області, шляхом звільнення вулиці від багаторічних насаджень та піску. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору у розмірі 164,65 грн. Стягнуто з Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору у розмірі 164,65 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2, просить таке скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обгрунтовує апеляційну скаргу тим, що дороги загального користування не існує, відсутнє рішення сільської ради про відкриття дороги та погодження із суміжними власниками, ні проектом (схемою) генплану, ні опорним планом дороги не передбачено. Питання про наявність дороги з 1991 року не ставилось та претензій щодо набуття у власність ОСОБА_2 земельної ділянки з боку сусідів, в т.ч. і ОСОБА_4 не було, з позовом спадкоємці звернулись лише у 2009 році. Проект забудови кварталу, на який посилаються позивачі, підтверджує не розміщення вулиці , а право забудови. Ширина вулиці, яка зазначена у проектах забудови та у проекті кварталу індивідуальної забудови в с. Лисиничі не відповідає відповідним державним стандартам та нормам. Рішенням виконкому Лисиничівської сільської ради від 25.08.1976 року встановлено, що дороги через присадибну ділянку ОСОБА_4 немає, а є вузька стежка для проходу. Проекти забудови інших суміжних користувачів щодо наявності дороги не є тотожними. Невірним є висновок суду про безпідставність видачі державного акта щодо площі земельної ділянки - 0,2284 га, акт видано на підставі рішення сільської ради від 18.08.1995 року, зазначене рішення не скасоване. Суд не надав належної оцінки заяві про застосування строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, які апеляційну скаргу підтримали, позивача ОСОБА_3, представників позивачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8, які апеляційну скаргу заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 11,60,61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення є законним, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі посилались на те, що сільська рада фактично змінила цільове призначення спірної земельної ділянки, виділивши землю, на якій було розташовано проїзд загального користування, що підтверджували наданим для порівняння проектом забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2, у якому відображено проїзд до земельної ділянки ОСОБА_10 вздовж земельної ділянки ОСОБА_2, окрім того вказаний проїзд відображено і на проектах забудови суміжних земельних ділянок (а.с. 8 т.1., а.с.94,103,104 т.2).

Справа слухалась неодноразово, зокрема судами встановлено, що земельні ділянки позивачів та відповідача є суміжними. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2008 року (а.с. 15-16 т. 1, а.с. 220-221 т. 2) належить у рівних частках житловий будинок із приналежними господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1498 га у АДРЕСА_3 для обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого Лисиничівською сільською радою 25 грудня 1997 року. Житловий будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 5 травня 1988 року, яке зареєстровано в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 5 травня 1988 року, та записано в реєстрову книгу 1, номер запису 102, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4, виданим Лисиничівською сільською радою 11 серпня 2000 року, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у АДРЕСА_3.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 від 25.12.1997р. на ім'я ОСОБА_10 та Державний акт про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_6 від 11.08.2000р. на ім'я ОСОБА_2 видано на підставі одного рішення виконкому Лисиничівської сільської ради № 38 від 18.08.1995 року.

Судом першої інстанції встановлено, що земельну ділянку НОМЕР_7 для будівництва житлового будинку виділено гр. ОСОБА_2 в кварталі індивідуальної житлової забудови АДРЕСА_4.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Лисиничівською сільською радою 11 серпня 2000 року видано ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2284 га, яка удвічі перевищує площу виділеної земельної ділянки в кварталі забудови. Доказів користування відповідачем ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, відведеною у встановленому законом порядку, на час вирішення Лисиничівською сільською радою питання передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 відповідачами не надано і судом не отримано, а тому прийшов до висновку про підтвердження права відповідача ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки площею 1129 кв.м, що раніше була надана їй для будівництва житлового будинку, та про відсутність передбачених законом підстав для видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2284 га.

Суд зазначив і про те, що відповідачем ОСОБА_2 набуто у приватну власність частину земельної ділянки із земель загального користування - вулиця Квіткова, чим порушено права позивачів як суміжних землевласників щодо користування присадибною ділянкою та землями загального користування (вулицею), що забезпечують проїзд до належної присадибної ділянки та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель і споруд.

А тому, дійшов висновку, що спірний державний акт виданий за відсутності законних підстав, передбачених ст. 17 ЗК України 1990 року, на частину земельної ділянки, яка належить до земель загального користування, що є порушенням ст. 4 цього Кодексу і такий державний акт слід визнати недійсним.

Крім того, вказав на те, що оскільки незаконною приватизацією частини вулиці Квіткової в с.Лисиничі порушується право позивачів на користування земельною ділянкою загального користування (вулицею), задоволенню підлягає і відповідна вимога відновити на місцевості вулицю Квіткову в с.Лисиничі Пустомитівського району Львівської області в частині що межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 та веде до присадибної ділянки ОСОБА_10, з зобов»язанням відповідача усунути першкоди у користуванні вулицею.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як видно з матеріалів справи, відповіддю Відділу містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації вих. № 16/01-12 від 11.11.2014р. (а.с.75 т.3) стверджується, що на час розроблення Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови в с. Лисиничі 1991 року діючим був генплан 1990 року, який був розроблений ЛФ Діпроміст в масштабі 1:5000 і визначав проектовані червоні лінії магістральних та головних вулиць. Параметри житлових вулиць (основних та другорядних), до яких належить вулиця Квіткова, цей генплан не визначав, і такі були залишені в межах існуючих розмірів.

В плані зовнішніх меж земельної ділянки державного акту ОСОБА_10 по межі БВ зазначено землі загального користування (вулиця) зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2, а в плані зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_2 по межі ЕЄ ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_10 і не переділена на дві частини землями загального користування, тобто проїзд до земельної ділянки ОСОБА_10 відсутній (а.с.106, 107 т.2).

Відповідно до проекту забудови земельної ділянки відповідача ОСОБА_2, погодженого районним архітектором 21.07.1991 року (а.с.8 т.1), та відповіді архівного відділу Пустомитівської РДА від 07.02.2012 року № 63 (а.с.218 т. 1), відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Пустомитівської районної ради народних депутатів №253 від 20.06.1991 року надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на відведеній земельній ділянці площею 1129 кв.м відповідно до рішення Лисиничівської сільської ради від 24.05.1991 року.

Разом з тим, Лисиничівською сільською радою 11 серпня 2000 року видано ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2284 га, яка не відповідає площі виділеної земельної ділянки в кварталі забудови.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що права позивачів порушені та такі підлягають захисту в судовому порядку.

Так, відповідно до статті 17 ЗК України 1990 року ( в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області) передача земельних ділянок у приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянку у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооператив тощо).

Статтею 17 ЗК України 1990 року регламентовано порядок передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, а також порядок передачі вільних земельних ділянок у власність із земель державної або комунальної власності. У випадку передачі у власність громадянина земельної ділянки з земель державної або комунальної власності, така передача відбувається із розробкою проекту відведення.

Як видно з відповіді Державного архіву Львівської області від 03.01.2013р. вих. № 11/У-2 (а.с.214 т.1) в документах виконкому Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області відомостей про зміну площі земельної ділянки ОСОБА_2 під забудову (її збільшення) шляхом прийняття рішення не виявлено. Згідно відповіді відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Пустомитівської РДА вих. № 4382 від 25.11.2008р. (а.с.7 т. 1) до плану забудови земельної ділянки НОМЕР_7 ОСОБА_2 зміни не вносились.

Таким чином, суд , з`ясувавши зазначені обставини, прийшов до вірного висновку про відсутність доказів користування відповідачем ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, відведеною у встановленому законом порядку.

Окрім того, з відповіді Державного архіву Львівської області (вих. № 4507/у-2 від 18.11.2015р., ( а.с. 52 т. 4) встановлено, що в документах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за період 1991-1995рр. відомості про надання згоди передати земельну ділянку площею 0,2284 га (чи іншою площею) у власність гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лисиничі; вибір земельної ділянки; розробку проекту відведення земельної ділянки для передачі її у власність; замовлення землевпорядній організації розробки проекту її відведення та заява гр. ОСОБА_2 на зберіганні в архіві не значаться. На підставі зазначеного судом першої інстанції зроблено висновок про відсутність підстав для видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку саме площею 0,2284 га.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 ЗК України від 18 грудня 1990р. використання земель сільського населеного пункту здійснюється відповідно до проектів планування та забудови даного населеного пункту.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-ХІІ від 16.11.1992 року містобудівна документація є основою вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством.

Згідно з ДБН Б.2.4-2-94 «Види, склад, порядок розробки, погодження та затвердження містобудівної документації для сільських поселень» ( чинні на час виникнення спірних правовідносин) до основних видів містобудівної документації для сільських поселень зокрема належать: генеральний план сільського поселення, проект забудови громадського центру, житлової групи, кварталу.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Земельного Кодексу України 1990 року не можуть передаватися у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів - майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, а також землі, надані для розміщення будинків в органів державної влади та державної виконавчої влади.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як зазначено вище та встановлено судом, земельну ділянку НОМЕР_7 для будівництва житлового будинку виділено гр. ОСОБА_2 в кварталі індивідуальної житлової забудови АДРЕСА_4.

Проект кварталу індивідуальної житлової забудови с.Лисиничі «ТР. Глинянський» розроблено з урахуванням вже існуючої забудови села та вулично-дорожньої мережі. На час розробки кварталу забудови вже існували вулиця Квіткова, будинковолодіння ОСОБА_10, яке було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Лисиничівської сільської ради НОМЕР_7 від 14.01.1988 року та рішення Пустомитівської районної ради № 24 від 28 січня 1988 року, що підтверджується матеріалами інвентарної справи ( а.с.133-138 т.2).

З відповіді Відділу містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації вих. № 16/01-12 від 11.11.2014р. (а.с.75 том 3) вбачається, що на час розроблення Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови в с. Лисиничі 1991 року діючим був генплан 1990 року, який був розроблений ЛФ Діпроміст в масштабі 1:5000 і визначав проектовані червоні лінії магістральних та головних вулиць. Параметри житлових вулиць (основних та другорядних), до яких належить вулиця Квіткова, цей генплан не визначав і такі були залишені в межах існуючих розмірів.

Як видно з Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови в с. Лисиничі, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро, погодженим районним архітектором 07.06.1991 року (а.с.236 т.2), встановлено місце розташування вулиці Квіткової, яка проходить вздовж земельної ділянки НОМЕР_7 ОСОБА_2, цією ділянкою не переривається і веде до присадибної ділянки ОСОБА_10 Вказана вулиця відображена також в проекті забудови земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с.8 т.1), в проектах забудови земельних ділянок інших громадян, яким також виділено земельні ділянки в цьому кварталі забудови, а саме, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13( а.с.94, 103, 104 т.2).

Таким чином, земельна ділянка площею 0,2284 га, на яку виданий спірний державний акт, включає частину земельної ділянки, яка на вищевказаних документах зазначена як вулиця, а тому не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що жодної вулиці загального користування, яка проходить через земельну ділянку відповідача, не існує і не підтверджується документально.

Крім того, згідно відповіді Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області вих. № 01-15/1371 від 19.07.13р. ( а.с. 131 т. 2) проект роздержавлення та приватизації земель агроспілки «Нива» Лисиничівської сільської ради були розроблені та затверджені головою Пустомитівської районної державної адміністрації на підставі розпорядження. Планово-картографічний матеріал Проекту роздержавлення та приватизації земель не визначає конкретні вулиці (заїзди, проїзди) та присадибні ділянки с.Лисиничі. Планово-картографічний матеріал визначає категорії земель, угіддя та умовні межі населених пунктів. Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що планово-картографічний матеріал не може бути доказом того, що АДРЕСА_1 розривається присадибною ділянкою ОСОБА_2

Апелянт посилається на те, що з часу набуття у власність відповідачем земельної ділянки претензій зі сторони позивачів не було, попередній власник ОСОБА_10 погодила межу між ділянками сторін.

Судом належним чином перевірено доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що попередній власник присадибної ділянки ОСОБА_10 погодила межу між земельними ділянками сторін і погодилась з тим, що АДРЕСА_1 не проходить через присадибну ділянку ОСОБА_2

Як видно з плану меж земельної ділянки спірного державного акту та акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 15.11.1996р. ( а.с.64 т. 1 ) опис меж та суміжних землекористувачів в акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 від 15.11.1996р. не відповідає опису меж та суміжних землекористувачів у спірному державному акті. Судом встановлено, що актом встановлення і узгодження меж від 15.11.1996р. не погоджувались межі, які визначено спірним державним актом. З матеріалів справи також встановлено, що ОСОБА_10 30.03.2007 року зверталась до Лисиничівської сільської ради із заявою ( а.с. 18 т. 1) про створення комісії з приводу насадження дерев напроти її брами та перекриття виходу на вулицю, що спростовує доводи апелянта про згоду ОСОБА_10 на передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 у межах, які визначені спірним державним актом, та те, що у сторони позивачів не існувало заперечень щодо наявності спірної вулиці.

Доводи апелянта про те, що межа земельної ділянки погоджувалась ОСОБА_10 15.11.1996 року, спростовується також іншими наявними у матеріалах справи доказами. Так, Лисиничівською сільською радою 25.12.1997 року видано ОСОБА_10 державний акт серія НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,1498 га, у якому по межі БВ зазначено землі загального користування (вулиця).

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта щодо ненадання судом належної оцінки заяві про застосування строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За правилами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції встановлено і стверджується матеріалами справи, що позивачі успадкували земельну ділянку на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 22 травня 2008 року, і про порушення своїх прав довідались із відповіді Лисиничівської сільської ради від 21.11.2008р. № 298 (а.с.11-12 т. 1) та наданої Лисиничівською сільською радою копії державного акта ОСОБА_2 ( а.с. 6 т.1). Дослідивши зазначені обставини, суд прийшов до вірного висновку про те, що строк звернення до суду з позовом позивачами не пропущено, а відтак заява відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягала.

Таким чином, встановивши факт передачі з порушенням вимог чинного законодавства у власність відповідача ОСОБА_2 частини земельної ділянки із земель загального користування, чим порушено право позивачів як суміжних землекористувачів щодо користування присадибною ділянкою та землями загального користування, що запезбечують проїзд до належної їм присадибної ділянки, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення районного суду ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, відповідає встановленим обставинам справи, наявним доказам, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачається.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1ст.308, ст.ст.313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Копняк С.М.