Справа № 459/62/15 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/263/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Бойко В.І. і ОСОБА_2,

при секретарі КуцикІ.Б.

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Закритого акціонерного товариства /ЗАТ/ ОСОБА_5 /КБ/ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського Львівської області від 31 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Закритого акціонерного товариства /ЗАТ/ ОСОБА_5 /КБ/ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_4. Вважає рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права при неповно встановлених обставинах, що мають значення для правильного вирішення справи. Вважає, що умови кредитного договору №E/V 311 від 05 квітня 2007 року є несправедливими та такими, що суперечать нормам Закону України "Про захист прав споживачів" і Правилам надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В апеляційній скарзі просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю та:

визнати кредитний договір №E/V 311 від 05 квітня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством /ЗАТ/ ОСОБА_5 банк /КБ/ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 недійсним з моменту його укладення;

застосувати наслідки недійсності кредитного договору №E/V 311 від 05 квітня 2007 року та повернути позивачу одержані на його виконання кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_4 подано відповідачеві ПАТ КБ "Приват Банк" (раніше ЗАТ КБ "Приват Банк") заявку на отримання кредиту.

05.04.2007 року між Закритим акціонерним товариством /ЗАТ/ ОСОБА_5 банк /КБ/ "Приват Банк" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №Е/V 311, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 125000 доларів США для споживчих цілей та платою за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.04.2012 року.

У додатку №1 до згаданого кредитного договору установлено графік погашення заборгованості по кредиту та відсотках до нього з визначеними датами, починаючи з 17.12.2007 року по 05.04.2012 року.

У додатку № 2 до згаданого кредитного договору установлено графік погашення заборгованості по кредиту та відсотках до нього з визначеними датами, починаючи з 17.12.2007 року по 05.04.2012 року.

Перед укладенням кредитного договору №Е/V 311 від 05.04.2007 року позивач був письмово проінформований про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування (згідно п.1.1 кредитного договору банк зобов"язується надати Позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 125000 USD); відсоткової ставки (згідно п.4.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 16% річних); орієнтовну сукупну вартість кредиту ( яку можна обчислити методом математичного розрахунку з додатку № 1, 2 до кредитного договору).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд виходив з тих підстав, що в даному випадку з врахування усіх обставин справи, відсутні підстави як для задоволення позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, так і вимоги про застосування наслідків його недійсності як похідної.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст.ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що перед укладення договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов"язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, тощо.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів" ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламною.

Оскільки ОСОБА_4 отримав перед укладенням оскаржуваного договору від банку інформацію згідно вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів", сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договору відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

В зв"язку з чим, покликання позивача, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції про ненадання йому інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту є безпідставними та нічим не підтвердженими.

Підписавши спірний кредитний договір разом з додатками №1 та №2, ОСОБА_4 погодився з усіма істотними умовами договору.

Окрім цього, позивачем жодним чином не доведено, що договір з яким він погодився, підписавши його, на підставі якого банком надано кредит позивачу містить положення, які значно погіршують його положення як споживача фінансових послуг по відношенню до умов, встановлених чинним законодавством України та, що умови договору є несправедливими.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, які по суті дублюють доводи позовної заяви жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 липня 2015 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: В.І. Бойко

ОСОБА_2