Справа № 323/2571/16-ц
09.11.2016 м. Оріхів
Слідчий суддя Оріхівського районного суду Запорізької області Мінаєв М.М., при секретарі Тахтаул А.Л., за участю прокурора Попова О.М., розглянувши матеріали клопотання слідчого СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_1про накладення арешту на майно,
Клопотання обґрунтовується тим, що вказаний предмет був переданий потерпілим слідчому, оглянутий та вилучений для проведення подальших слідчих дій у даному кримінальному провадженні, а тому має значення речового доказу й підлягає арешту.
В судовому засіданні прокурор Попов О.М. клопотання підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в ньому.
Розглянувши матеріали клопотання та його доводи, слідчий суддя вважає за необхідне у задоволенні клопотання відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою накладення арешту на майно може бути забезпечення:
1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
З матеріалів клопотання вбачається, що велосипед марки «ARDIS», який належить громадянину ОСОБА_3, є предмет кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Як свідчить протокол допиту потерпілого ОСОБА_3 від 08.11.2016 року, він самостійно вжив заходів щодо розшуку викраденого у нього велосипеду, знайшов на одному з дворів по вул. Сагайдачного у м. Оріхів, заволодів ним та повернув до місця свого проживання, а потім добровільно видав його слідчому.
Як випливає з ч. 1 ст. 170 КПК України, підставою для накладення арешту на майно є наявність сукупності підстав чи обґрунтованих підозр вважати, що відповідне майно є доказом злочину, та (або) підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Як зазначено в клопотанні, підставою накладення арешту на вказане у ньому майно є наявність сукупності обставин, які свідчать про те, що воно може бути доказом вчинення кримінального правопорушення, може нести на собі сліди, що мають значення для встановлення обставин цієї події, та може бути використане при проведені в подальшому слідчих дій, тобто відповідає ознакам речового доказу, що передбачені ст. 98 КПК України.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Однак щодо вилученого у потерпілого велосипеда слідчим не надано доказів існування вказаних обставин.
Більше того, як свідчать матеріали клопотання, потерпілий добровільно передав слідчому велосипед для проведення його товарознавчої експертизи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобовязана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За змістом ст. ст. 167, 168 КПК України майно, яке є предметом кримінального правопорушення, може набувати статусу тимчасового вилученого, а тимчасове вилучення майна як таке може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Системний аналіз наведених вище правових норм вказує на те, що, по-перше, сторона обвинувачення має право отримати докази від будь-якої особа, коли така особа бажає добровільно надати їх. По-друге, огляд місця події, предмету, документу, не обовязково має супроводжуватись вилученням оглянутого майна, оскільки це є правом, а не обовязкові слідчого.
Матеріали клопотання підтверджують те, що потерпілий ОСОБА_3 добровільно передав слідчому своє майно як доказ вчинення злочину щодо нього. За таких обставин рішення про вилучення цього майна та набуття цим майном статусу тимчасово вилученого було недоцільним й фактично необґрунтованим.
Відповідно до ч. 4 ст. 132 КПК України для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов'язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.
За обставинами даного кримінального провадження, накладення арешту на майно потерпілого не є необхідним, та навпаки, призведе до непропорційного обмеження потерпілого у його повноваженнях власника.
На підставі викладеного, керуючись 170-173 КПК України, слідчий суддя -
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області протягом пяти днів з дня її проголошення, у разі її постановлення без участі заінтересованої особи, - протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_4