Номер провадження: 22-ц/785/959/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року за позовом представника ОСОБА_3 ОСОБА_7, до ОСОБА_5 про усунення перешкод у в користуванні власністю шляхом звільнення нежитлового приміщення підвалу,

в с т а н о в и л а:

14 листопада 2014 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_7, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що позивачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки квартири від 17 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №88, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 січня 2014 року, номер запису 44333223. Йому же на праві власності належить нежитлове приміщення підвалу №599, загальною площею 25,9 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський, буд. 2, під квартирою № 21, на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №92, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 січня 2014 року, номер запису 4433475. Відповідач ОСОБА_5 є власником 615/1000 частин квартири АДРЕСА_1, і самовільно із житлової кімнати площею 21,7 кв.м. зробив прохід в це приміщення, замурувавши інший прохід, чим перешкоджає позивачу ОСОБА_3 користуватись належним йому підвальним приміщення №599, загальною площею 25,9 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський, буд. 2.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 387, 391 ЦК України, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7, просив суд зобовязати відповідача ОСОБА_5 усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом звільнення підвального приміщення, загальною площею 25,9 кв.м., зобовязати відповідача ОСОБА_5 не чинити перешкод у входженні та подальшому перебуванні ОСОБА_3 у підвальному приміщенні №599, загальною площею 25,9 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський, буд. 2 (а.с. 2-3).

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечував й в своїх усних та письмових поясненнях зазначав, що він з 1984 року з сімєю проживає та є власником 615/1000 частин квартири АДРЕСА_2 й ніяких самовільних проходів не робив. Колишній власник 385/1000 частин квартири № 21 ОСОБА_9 у 2003 році самовільно без його згоди зробила пролом у підлозі біля входу в його кімнату, у приміщенні кухні-коридору загального користування. Вказаний пролом під час тривалого розгляду справи був ним замурований та з ОСОБА_9 на його користь стягнуто майнову шкоду у вигляді витрат на поновлення пошкодженої підлоги в розмірі 174,49 грн. на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року, яке набрало законної сили та виконане сторонами. Позивач ОСОБА_3 придбав підвальне приміщення №599, загальною площею 25,9 кв.м., яке є відокремленим індивідуально визначеним майном, 27 січня 2014 року. В січні 2014 року ОСОБА_3 вже звертався до суду до нього з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на підвальне приміщення, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено ново рішення про відмову у позові ОСОБА_3 Рішенням апеляційного суду встановлено, що переобладнання чи перепланування у підвальному приміщенні не виявлені, іншого входу в спірне нежитлове приміщення ніж із кімнати, площею 21,7 кв.м.АДРЕСА_3, власником якої є він, ОСОБА_5, не існує. З цих підстав відповідач ОСОБА_5 просив суд провадження у справі закрити (а.с. 25-26).

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд зобовязав відповідача ОСОБА_5 усунути позивачу перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення відповідачем нежитлового підвального приміщення №599, що розташоване за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський, буд. 2, загальною площею 25,9 кв.м., зобовязав відповідача ОСОБА_5 не чинити перешкод у входженні та подальшому перебуванні позивача у нежитловому підвальному приміщенні №599, що розташоване за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський, буд. 2, загальною площею 25,9 кв.м., стягнув з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с. 53-56).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення суду відмовлено (а.с. 94-96).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, суд першої інстанції не звернув увагу на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року по справі №22а-2290/05 та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2014 року по справі №522/4480/14-ц, що спростовують висновки суду першої інстанції (а.с. 103-105).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, дослідивши цивільну справу № 522/4480/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користування власністю шлхом виселення, копії процесуальних документів по цивільній справі №2-258/04 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про відшкодування шкоди, копії документів щодо викупу приміщення підвалу та копію інвентарної справи КП «ОМБТІ та РОН» по будинку № 2 по провулку Воронцовський в м. Одесі, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 385/1000 частин квартири АДРЕСА_4 на підставі договору дарування частки квартири від 17 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №88, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 січня 2014 року, номер запису 44333223 (а.с. 4,5).

Крім того, позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить нежитлове приміщення підвалу №599, загальною площею 25,9 кв.м. що розташоване за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський, буд. 2, на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №92, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 січня 2014 року, номер запису №4433475 ( 167-168, 169-170).

Відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 615/1000 частин № 21 у буд. № 2 по провулку Воронцовський в м. Одесі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року (а.с. 225).

Вхід в спірне нежитлове приміщення підвалу №599 розташований із житлової кімнати площею 21,7 кв.м., яка належить відповідачу ОСОБА_5 і він користується цим приміщенням, що підтверджується висновком будівельно-технічного дослідження №14-11/2 від 26 серпня 2014 року, проведеного ПП «Проект», яким встановлено, що вхід в підвальне приміщення №599 обладнаний із житлової кімнати №4, площею 21,7 кв.м., яка належить відповідачу ОСОБА_5 (а.с. 35-37) та актом дослідування від 30 вересня 2014 року, проведеного КП «ЖКС «Порто-Франковський» (а.с. 34).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 в судовому засіданні доведено те, що відповідач ОСОБА_5 користується належним йому на праві власності підвалом №599 площею 25,9 кв.м., розташованим під квартирою № 21, чим порушує його права на це приміщення. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його порушене право підлягає захисту способом усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення відповідачем ОСОБА_5 нежитлового приміщення підвалу №599 та не перешкоджанні у входженні та подальшому перебуванні позивача у цьому приміщенні.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання відповідача ОСОБА_10 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що позивачем в судовому засіданні не доведено, що він перешкоджає йому у користуванні приміщення підвалу, переобладнань або перепланувань підвального приміщення не існує, позивач ОСОБА_3 придбав підвальне приміщення №599, загальною площею 25,9 кв.м., яке є відокремленим індивідуально визначеним майном, у яке неможливе обладнати вхід, не приймається до уваги, оскільки воно спростовується наявними у справі доказами.

У пунктах 33, 35 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розяснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, порушення відповідачем ОСОБА_5 його прав на користування підвальним приміщенням №599, а відповідач повинен був довести ті обставини, на які посилався як на заперечення проти позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 615/1000 частин квартири спільного заселення №21 у буд. 2 по провулку Воронцовський в м. Одесі, які складаються з житлової кімнати площею 21,7 кв.м. та частини загальних кухні і санвузлу (а.с. 117-118).

Відповідач ОСОБА_5 приватизував вказану частину квартири № 21 10 грудня 1999 року (а.с. 226).

Співвласнику ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 385/1000 частин квартири № 21, які складаються з житлової кімнати площею 14, 2 кв.м. та частини загальних кухні і санвузлу (а.с. 238-239) та на праві особистої приватної власності - нежитлове приміщення підвалу №599, площею 25, 9 кв.м., літ. «В», яке розташовано під квартирою № 21 (а.с. 6-11).

Відповідач ОСОБА_5 користується спірним нежитловим приміщенням № 599 без правовстановлюючих документів, що визнано ним в судовому засіданні.

Спірне нежитлове приміщення підвалу належало на праві комунальної власності Одеській міській ради на підставі рішення виконкому Воднотранспортної районної Ради депутатів трудящих м. Одеси від 22 листопада 1948 року №159 та свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконкомом Одеської міської ради 12 грудня 2003 року, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості у реєстрової книзі №2 ог на сторінці №118 за реєстровим номером 483.

Згідно п. 1.1 Положення "Про механізм відчуження обєктів комунальної власності", затвердженого рішенням Одеської міської ради №946-ХХІІІ від 28 квітня 2000 року, вільні приміщення можуть бути обєктом продажу, яке здійснюється Представництвом (нині Департаментом) по управлінню комунальною власністю. З цією метою заінтересована особа подає заяву на придбання об'єкта відчуження за установленою Представництвом формою. Представництво перевіряє наявність, відповідність документів, що додаються до заяви (п. 2.4.).

Колишній власник 385/1000 частин квартири спільного заселення № 21 у буд. 2 по провулку Воронцовському в м. Одесі ОСОБА_9 у грудні 2003 році звернулась до Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради з заявою про викуп приміщення підвалу. 24 грудня 2003 року між Одеською міською радою в особі Приморської районної адміністрації та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу індивідуально визначеного майна комунальної власності у вигляді нежитлового підвального приміщення №599, площею 25,9 кв.м., розташованого в літ. «В» у домоволодінні №2 по провулку Воронцовському в м. Одесі (а.с. 228-229).

Із копії інвентарної справи вбачається, що в приміщенні квартири спільного заселення мешканці проводили неодноразово переобладнання та перепланування, змінювалось також розташування вхідних дверей квартири № 21, але ця квартира ніколи не поєднувалась з спірним приміщенням підвалу (а.с. 240-250).

При виготовленні технічних паспортів співвласникам квартири № 21 також не зазначалось те, що вхід в спірне нежитлове приміщення підвалу розташований в житловій кімнаті, площею 21,7 кв.м., яка належить відповідачу ОСОБА_5 (а.с. 117-118, 232-239).

З наявних у справі фотознімків вбачається, що спірному приміщенні підвалу знаходяться речи, які належать ОСОБА_5

Згідно із Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкції та інженерних мереж обєкта від 19 жовтня 2015 року, проведеного експертом ОСОБА_11, можлива обєднання приміщення підвалу № 599 з кімнатою, площею 14, 2 кв.м., яка належить позивачу ОСОБА_3 (а.с. 150-155).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 порушує права позивача на користування та розпорядженням належним їй майном спірним приміщення підвалу, загальною площею 25,9 кв.м., тому порушене право власності позивача підлягає судовому захисту. Відсутність входу в приміщення підвалу у теперішній час не може служити підставою для позбавлення позивача ОСОБА_3 права власності на майно.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Твердження відповідача ОСОБА_10 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року по справі №22а-2290/05 та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2014 року по справі №522/4480/14-ц, висновки яких мають преюдиціальне значення та спростовують висновки суду першої інстанції, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як розяснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Дійсно колишній власник 385/1000 частин квартири № 21 ОСОБА_9 самовільно без згоди співвласника квартири ОСОБА_5 зробила пролом у підлозі біля входу в його кімнату, у приміщенні кухні-коридору загального користування, який під час розгляду цивільної справи №22а-2230-05 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди був замурований відповідачем ОСОБА_5 та з ОСОБА_9 на його користь стягнуто майнову шкоду у вигляді витрат на поновлення пошкодженої підлоги в розмірі 174,49 грн., що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року, яке набрало законної сили (а.с. 27-29).

В січні 2014 року позивач ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності на підвальне приміщення (а.с. 38-39), рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено (а.с.84-85), рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено ново рішення про відмову у позові ОСОБА_3

При цьому апеляційний суд Одеської області виходив з того, що позивачем ОСОБА_3 не доведено, що відповідач ОСОБА_5 перешкоджає йому користуватись приміщення підвалу, площею 25,9 кв.м., переобладнання чи перепланування у спірному підвальному приміщенні №599 не виявлені, іншого входу в спірне нежитлове приміщення ніж із кімнати, площею 21,7 кв.м.АДРЕСА_3, власником якої є ОСОБА_5, не існує, що є обєктивною причиною, яка позбавляє позивача можливості користуватися спірним приміщенням.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів вважає, що встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2014 року обставини у даному випадку підлягають доказуванню на загальних підставах.

Колегія суддів вважає, що наявні у справі докази з достовірністю підтверджують те, що відповідач ОСОБА_5 користується спірним приміщенням підвалу без правовстановлюючих документів, тобто самовільно, чим порушує права позивача на спірне майно. Такі висновки узгоджуються з матеріалами справи та обставинами справи.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й у ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_12

ОСОБА_2