Справа №592/1027/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чернобай О. І.
Номер провадження 22-ц/788/246/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

при секретарі судового засідання - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності та стягнення компенсації вартості частини житлового будинку, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом , який у ході розгляду був ним уточнений, та в обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником 7/8 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1. Власником 1/8 частини будинку є ОСОБА_5, який після смерті свого батька прийняв спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину не отримав і не зареєстрував за собою право власності на зазначене спірне нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_5 у спірному будинку не проживає, не утримує його у належному стані, не сплачує комунальні послуги. Позивач проживає у спірному будинку один та має намір продати будинок, однак маючи у власності лише 7/8 часток домоволодіння цього зробити не може, а тому на підставі ч.1 ст.365 ЦК України просить припинити право власності відповідача на його частку, яка є незначною, визнати за позивачем право власності на 1/8 частини спірного будинку та стягнути з нього на користь відповідача компенсацію вартості 1/8 частки будинку у розмірі 33750 грн. (а.с.1-2, 99-100).

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі та визнати за ним право власності на 1/8 частину спірного житлового будинку. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у визнанні укладеної між сторонами мирової угоди, при цьому не вказав яким нормам діючого законодавства суперечать умови мирової угоди, в той час як позивач на її виконання сплатив відповідачеві вартість спірної частки домоволодіння, квитанція про що надана суду. Вказує, що неотримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину порушує права позивача, а єдиним способом захисту прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності та стягнення компенсації вартості частини житлового будинку.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМС №000483 від 11 лютого 2009 року., посвідченого державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І., є власником 7/8 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку «А-1», житловою площею 54,6 кв.м, що знаходиться на приватизованій земельній ділянці, надвірних господарчих та побутових будівель: сарай «Ж», вбиральна «З», погріб «пг», огорожа №1-4 після смерті дружини ОСОБА_9 (а.с.4, ).

Своє право власності ОСОБА_3 зареєстрував в КП «Сумське МБТІ» (а.с.5).

Інша 1/8 частина вказаного житлового будинку належала ОСОБА_8, після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у встановлений законом шестимісячний строк, із заявою про прийняття спадщини від 07 червня 2002 року звернувся його син ОСОБА_5 (а.с.22, 31-49).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 оформив своє право на спадкове майно, отримавши після смерті батька свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.173), а на іншу частину спадкового майна: на 1/8 частину спірного будинку по АДРЕСА_1 він свідоцтво про право на спадщину не отримував і не зареєстрував за собою право власності на зазначене нерухоме майно.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 29 вересня 2015 року №710/711, наданого Сумським відділенням Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф.М.С.Бокаріуса, ринкова вартість 1/8 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 на дату складання висновку становить 68900 грн. Також визначено, що з технічної точки зору проведення виділу 1/8 частини домоволодіння, що належить ОСОБА_5 не видається за можливе (а.с129-142).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що за обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, відсутні підстави для визнання за ним права власності на 1/8 частину житлового будинку та стягнення компенсації вартості частки майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до положень ст.392 ЦК України право власності, в тому числі і спадкоємця на спадкове майно, підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі ч.5 ст.1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Верховний Суд України у своїй постанові №6-164цс12 від 23 січня 2013 року, ухваленої з підстав, передбачених ч.1 ст.355 ЦПК України, зазначив, що прийнявши у встановленому порядку спадщину, спадкоємець, з часу її відкриття, набуває речові права на успадковане майно - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження нерухомим спадковим майном виникає у спадкоємця з часу державної реєстрації такого майна. (ч.2 ст.1299 ЦК України)

В п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») .

З огляду на ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи , право власності на нерухоме майно на 1/8 частину будинку в установленому законом порядку на час розгляду справи не зареєстровано і відомості про право власності відповідача на це майно в матеріалах справи відсутні .

Однак не зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого батька на 1/8 частини будинку АДРЕСА_1 колегія суддів вважає, що ця частка будинку належить відповідачу з моменту відкриття спадщини, оскільки, він не відмовлявся від спадщини, своєчасно прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частку іншого спадкового майна у вигляді 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ( а.с. 173), що свідчить про виконання відповідачем всіх необхідних дій, які передбачені діючим законодавством для отримання спадщини та набуття на неї права власності.

Неотримання відповідачем до теперішнього часу свідоцтва про право на спадщину на 1/8 частину житлового будинку не є підставою для позбавлення його права на спадкову частку будинку, оскільки, строк отримання свідоцтва про право на спадщину законом не обмежений, а відповідач, як спадкоємець нерухомого майна, виконавши передбачені законодавством дії, набув право на спадщину у вигляді 1/8 частки спірного будинку.

Колегія суддів також приймає до уваги ті обставини, що при поданні заяв про прийняття спадщини та при отриманні свідоцтв про право на спадщину, позивач та відповідач будь-які нотаріально посвідчені письмові угоди щодо зміни розміру часток у спадщині когось з них між собою не укладали, і право на спадкування один до одного не оспорювали.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_5 відповідно до діючого законодавства не оформив свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частки житлового будинку та не провів державну реєстрацію цього нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача не виникло право власності на спадкове майно, як на об'єкт нерухомого майна, а тому і припинити на підставі ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні не має підстав , оскільки у відповідача не виникнуло право власності на це майно.

Колегія суддів вважає, що сам по собі факт досягнення домовленості між позивачем та відповідачем про перехід до позивача права власності на 1/8 частини житлового будинку, яку успадкував відповідач після смерті батька, не дає підстав вважати, що це майно перейшло у власність позивача, оскільки право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів, а сама домовленість сторін та сплата відповідачу вартості 1/8 частини домоволодіння не є підставою набуття чи переходу права власності на нерухоме майно. Крім того, у відповідача ОСОБА_5 право розпорядження спадковим майном виникає з часу державної реєстрації такого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив визнати мирову угоду між сторонами по справі (а.с.158-169) колегією суддів до уваги не приймаються і відхиляються, як необґрунтовані, оскільки умови мирової угоди(а.с.165) суперечили закону, а саме вимогам ч.1 ст.182, ч.2 ст.331 ЦК України, ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому що відповідач ОСОБА_5 відповідно до діючого законодавства не провів державну реєстрацію нерухомого спадкового майна і тим самим не набув права розпорядження ним, а тому суд першої інстанції обґрунтовано постановив ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжив судовий розгляд.

Посилання в апеляційній скарзі на виконання позивачем умов мирової угоди та сплату ним відповідачеві суми вартості його частки домоволодіння, не заслуговують на увагу, оскільки мирова угода судом визнана не була, і обов'язку сплати грошових коштів у нього не виникло. Крім того, у випадку припинення права власності на частку у спільному майні на підставі ст.365 ЦК України позивач повинен попередньо внести вартість цієї частки на депозитний рахунок суду, що позивачем зроблено не було.

Посилання позивача на те, що він один утримує увесь будинок та сплачує комунальні послуги, а відповідач у будинку не проживає і не несе витрат по його утриманню, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, позивач має право на відшкодування витрат, понесених ним на утримання спадкового майна, однак цих вимог до відповідача він у ході розгляду справи не заявляв.

Доводи апеляційної скарги позивача, про те, що єдиним способом захисту його прав власності є тільки звернення до суду з вимогами про визнання права власності та сплата відповідачу компенсації вартості його частки у праві власності і в іншому порядку вирішити спір не можливо, на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до положень ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Крім того, після реєстрації права власності відповідно до вимог законодавства, відповідач ОСОБА_5, або його представник за довіреністю, можуть розпорядитися належною часткою житлового будинку відповідно до чинного законодавства.

Інших доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 20 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -