АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-2572 Головуючий у 1-й інстанції - Цимбал І.К.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

СоколовоїВ.В.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року на підставі п.9 ч.1 ст. 207 ЦПК України залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, оскільки представник ОСОБА_4 залишила зал судового засідання до закінчення судового розгляду справи та не подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини.

Суд розірвав шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що зареєстрований 2 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Канівського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №104. Після розірвання шлюбу прізвища сторонам залишені без змін.

Судом визначене місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами.

Представник відповідача, ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу на ухвалу суду про залишення зустрічного позову без розгляду, у якій, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права при вирішенні цього питання, просить ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду (а.с192-196).

Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.209-215).

В частині вирішення позовної вимоги про розірвання шлюбу рішення суду не оскаржується, а тому в апеляційному порядку у цій частині не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: ОСОБА_4 та його представника, ОСОБА_7, які підтримали подані апеляційні скарги та просили суд їх задовольнити, ОСОБА_5, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, представника третьої особи, ОСОБА_8, яка підтримала подані апеляційні скарги та просила суд їх задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Сторони перебувають у шлюбі з 2 серпня 2003 року, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Канівського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №104 (а.с.17).

Сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).

Сторони проживають окремо з грудня 2014 року. Позивач втратила почуття любові та поваги до відповідача, примирення з останнім категорично не бажає, шлюб існує формально. Причиною у зв'язку з якою позивач вимушена була залишити спільне житло сторін є негативне ставлення відповідача до особи позивача, вчинення сварок, які виникали на ґрунті непорозуміння у сімейному побуті, зокрема і у присутності дитини, що в свою чергу погано впливає на виховання сина (а.с.153).

Судом встановлено, що відповідач є людиною неврівноваженою та неодноразово застосовував до позивача фізичне насильство, зокрема і після припинення спільного проживання у зв'язку з чим позивач вимушена була звертатися до правоохоронних органів (а.с.22-24, 86-88).

Протягом окремого проживання сторін, яке має місце тривалий час, стосунки між сторонами не покращились, а навпаки погіршились через невизначеність питання про місце проживання дитини, постійні суперечки щодо участі у вихованні дитини тощо.

Судом на підставі психологічних характеристик, наданих практичним психологом ОСОБА_9 (а.с.91, 92) встановлено, що дитині сторін з батьком простіше спілкуватися, гратися, а з матір'ю вирішувати питання навчання і різні питання пов'язані з організацією діяльності. Батько не розбирається у навчанні і буває не перевіряє завдання, які дитина завжди робила з позивачем, вона в цьому розуміється. Відповідач готувати не вміє, раніше їжу готувала і приносила позивач, дитині подобається як мама готує, але потім відповідач не дозволив позивачу приходити, і дитина не розуміє чому. На даний час відповідач купує для дитини готову їжу. Дитина дуже сумує за позивачем і син хотів би проводити більше часу з матір'ю. Дитина залежить від думки батька, який має на вплив на сина.

Згідно з рекомендацією третьої особи, вбачається, що остання визначила місце проживання дитини з батьком (а.с.101).

З вказаних характеристик, а також чисельних заяв позивача, відповідача, висновків психолога вбачається, що позивач дитину не покинула між сторонами дійсно має місце конфлікт щодо визначення місця проживання дитини, відповідач впливає на дитину, яка залежить від авторитету останнього, зокрема і щодо негативного налаштування дитини відносно матері. Дитина неодноразово була опитана психологами, якими рекомендовано сторонам знайти спільну мову щодо відносин із дитиною (а.с.111, 132-133, 134, 135, 140).

Як вбачається у матеріалах наданих третьою особою, які стали підставою для висновку, має місце витяг з ЄДРДР (а.с.114) про внесення відомостей про кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.125 КК України, внесене за заявою позивача щодо вчинення фізичного насильства до неї з боку відповідача, а також дослідження судово-медичного експерта про встановлення тілесних ушкоджень (а.с.112,113). Проте, оцінка наданим документами у висновку надана не була. Зокрема, третьою особою не було перевірено рух кримінального провадження тощо, яке на час розгляду справи не одне (а.с.86, 87). Не було і встановлено, у зв'язку з чим з боку співробітників правоохоронних органів відносно відповідача приймалися міри профілактичного характеру, направлені на неприпустимість вчинення протиправних дій та попереджено про відповідальність (а.с.84).

У пояснювальних записках відповідача до третьої особи, останній вказував про те, що позивач веде аморальний спосіб життя (а.с.115, 136-зворот). Проте, у висновку третьої особи, також не відображено, в чому полягає така поведінка позивача, чи дійсно такі обставини мають місце, тобто достовірність даних зазначених відповідачем.

З актів обстежень житлових умов сторін, вбачається, що останні мають однакові належні житлові умови та умови створені для проживання дитини; з довідки про доходи позивача та декларації платника податку відповідача вбачається, що сторони мають однаково стабільний дохід; з довідки зі школи, де навчається дитина вбачається, що сторони приймають однакову участь у житті дитини, що стосується відвідування школи (а.с.117 - 119, 122 - 126, 129 - 130, 128).

Характеристика на особу відповідача надана співробітником по роботі та колегою ОСОБА_10 (а.с.120). Матеріали справи містять дані про те, що відповідач є ФОП (а.с. 59, 117, 116). Разом з тим, дані про те, що відповідач є директором магазина "ДавантіШуз" матеріали справи не містять. Також відсутні і дані відносно особи ОСОБА_10, який надав відповідну характеристику, зокрема на якій підставі та посаді вказана особа працює у магазині "ДавантіШуз", чи уповноважена вказана особа на надання відповідних характеристик. Вказані обставини третьою особою залишено поза увагою.

Разом з тим, згідно з характеристикою з місця роботи позивача наданої директором вбачається, що позивач характеризується які відмінний працівник із позитивними якостями (а.с.127). Колектив обізнаний про наявність дитини позивача, яка з гордістю розповідає про здобутки та досягнення сина. Крім того, з характеристики вбачається, що позивач неодноразово брала лікарняні по догляду за дитиною, у зв'язку з хворобою, що свідчить про те, що лікуванням сина у разі хвороби займається позивач, незважаючи те, що дитина проживає з відповідачем.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітнього сина сторін з нею.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків районного суду, апеляційна скарга ОСОБА_4 не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач та його представник також не навели таких обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд допустив порушення процесуального закону, дав невірну оцінку наявним у справі доказам і необґрунтовано відхилив висновок Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації (органу опіки і піклування) №100-15275 від 24.11.2015 року (а.с.101), яка, діючи виключно в інтересах дитини, вважала за доцільне визначити місце проживання дитини сторін разом з батьком, відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Відповідно до ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У даному випадку всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд взяв до уваги одні та відхилив інші докази, зокрема, висновок Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації (органу опіки і піклування) №100-15275 від 24.11.2015 року (а.с.101), і, як наслідок, вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, результати оцінки доказів повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.169-172).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У даному випадку районним судом на підставі наявних у справі доказів правильно встановлено, що обоє батьків відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають стабільний дохід, дитина прихильна до обох батьків та хоче щоб вони були разом, однак, ураховуючи взаємовідносини батьків, склад характеру батька, а також вік, психологічний стан та потреби дитини, саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку малолітнього сина сторін.

У відповідності до ст.10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, у тому числі з боку батьків. Діти і батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями ст.11 цього Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст. 12Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з Конвенцією про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей судами першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Відповідно до ст.9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п.1 ст.9 Конвенції). Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Необхідність у особливому захисті дитини також передбачена у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Згідно з принципом 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків та у будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У даному конкретному випадку спеціалісти-психологи підтвердили, що дитина сторін, незважаючи на проживання з батьком протягом останнього року не втратила зв'язок зі своєю матір'ю, має позитивне ставлення до обох батьків, поважає і любить їх однаково, має емоційну прихильність як до батька так і до матері, водночас, сумує за матір'ю, з якою вимушено проживає окремо, хоче проводити більше часу з мамою, потребує допомоги матері у навчанні, любить їжу, яку готує мама, ОСОБА_6 знає, що мама його любить (а.с.90-92).

Ураховуючи вищенаведені законодавчі норми у контексті обставин даної конкретної справи, а також ураховуючи вік дитини - повних дев'ять років, та потребу дитини такого віку, незалежно від її статі, саме у материнській турботі, що пов'язана з питаннями харчування, гігієни тощо, і готовність та можливість матері забезпечити таку турботу, включаючи допомогу у навчанні, суд вважає, що у даному випадку немає виключних обставин, які б дали суду підстави розлучити дитину зі своєю матір'ю. Проживання малолітнього ОСОБА_6 зі своєю матір'ю відповідає інтересам дитини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Доводи апеляційної скарги представника позивача на ухвалу суду про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини без розгляду відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Відповідно до змісту п.9 ч.1 ст. 207 ЦПК передбачені цією нормою наслідки наступають коли саме позивач покинув судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з роз'ясненнями п.33 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" №2 від 12 червня 2009 року суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених відповідно статтями 201, 202, 205, 207 ЦПК, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Ураховуючи наведене, залишаючи зустрічний позов без розгляду, районний суд порушив вимоги процесуального закону.

Водночас, незважаючи на формальне залишення позову без розгляду, районний суд у мотивувальній частині свого рішення надав оцінку усім доводам зустрічного позову та надав оцінку доказам, поданим відповідачем на обгрунтування свого зустрічного позову.

Крім того, у даному випадку зустрічний позов про визначення місця проживання дитини заявлений у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дитини.

Як вказано вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що первісний позов ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини вирішений районним судом правильно.

Згідно з процесуальним законодавством України суд апеляційної інстанції не має повноважень для скасування рішення суду та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з допущеним районним судом порушенням процесуального закону в частині спільного вирішення первісного та зустрічного позовів.

Ураховуючи наведені обставини у їх сукупності суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року про залишення зустрічного позову без розгляду слід залишити без змін.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова