Справа № 750/2757/14
Провадження № 2/750/11/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова

у складі головуючого - судді Логвіної Т.В.

при секретарі Примак Т.В.,

з участю відповідача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и в :

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" звернулось до суду з позовом до відповідачів та після уточнення позовних вимог просить в рахунок погашення заборгованості перед позивачем за кредитним договором № 49_18-02/08-МФ від 04 лютого 2008 року в сумі 1470401 грн. 52 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 50, що знаходиться в будинку № 16 по вул. Доценка в місті Чернігові шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" за ціною у розмірі 234 000 грн. та виселити ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 з даного житлового приміщення.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, позов підтримує.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що кредитні кошти брались відповідачем ОСОБА_1 для придбання нежитлового приміщення - кафе «Експрес», загальною площею 252,0 кв.м., що розташована за адресою: Чернігів, вул. 50 років СРСР, 7а, дане приміщення було передано в іпотеку та саме цей предмет іпотеки повинен бути реалізований в першу чергу, звернення стягнення на другий предмет іпотеки за цим же кредитним договором квартиру АДРЕСА_1, є безпідставним. Просили врахувати те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2, є єдиним житлом відповідачів та в ній зареєстрована неповнолітня дитина.

Представник третьої особи органу опіки та піклування просила відмовити у задоволенні позовних вимог, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини.

Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 04.02.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 49_18-02/08-МФ, до якого в подальшому укладались додаткові угоди (а.с. 8, 11, 12).

У кредитному договорі зазначено, що забезпеченням виконання зобовязання за даним договором є нерухомість, що розташована за адресою: м. Чернігів, вул. 50 років СРСР, 7а, площею 252, 0 кв. м та квартира № 50, що знаходиться в будинку № 16 по вул. Доценка в м. Чернігові та належить ОСОБА_6 та ОСОБА_1

На виконанні у Деснянському відділі ДВС Чернігівського МУЮ знаходиться виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1033/10 від 22.05.2012 року, виданого на підставі рішення суду, відповідно до якого стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 1470611 грн. 24 коп. за кредитним договором № 49_18-02/08-МФ від 04 лютого 2008 року.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання, відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Враховуючи викладене, позивач не позбавлений права задовольнити свої вимоги стягувача-іпотекодержателя в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № 49_18-02/08-МФ від 04 лютого 2008 року, оскільки має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок двох предметів іпотеки.

Зазначений висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2014 року № 6-13цс14.

Таким чином, беручи до уваги, що задоволення позовних вимог може призвести до подвійного стягнення, позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 209, 212, 213 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення в порядку ч. 1 статті 294 ЦПК України.

Суддя