Справа № 738/1710/15-ц
№ провадження 2/738/18/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Мена

Менський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Сова Т.Г.,

секретаря судового засідання Минець П.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мена Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.04.2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який на підставі рішення Менського районного суду Чернігівської області від 25.09.2013 року розірвано. Перебуваючи у шлюбі було набуте спільне майно - автомобіль марки «ВАЗ -210703-110-01», 2010 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_3 та причеп автомобільної марки ПА 004, 2007 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_4. Дане майно та інше майно, рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 12.11.2014 року визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснено поділ майна подружжя, а саме: визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на ? частину вищезазначеного автомобіля та причепа. Відповідач порушує право власності позивача та ? частину переліченого майна, перешкоджає користуватися та розпоряджатися автомобілем та причепом. З цих підстав, позивач зверталась 12.08.2014 року до Менського РВ УМВС України в Чернігівській області з письмовою заявою про те, що відповідач без згоди з позивачем забрав з гаража спільне майно, в тому числі причеп до автомобіля, що підтверджується висновком №1916 від 09.09.2014 року Менського РВ УМВС України в Чернігівській області. Відповідач переховує від неї вказане майно, ключі від автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів. Звернення позивача щодо припинення чинити їй перешкоди в користуванні майном відповідачем ігноруються. 28.08.2015 року позивач звернулась з заявами до начальника Менського РВ УМВС України в Чернігівській області та прокурора Менського району Чернігівської області з метою захисту своїх порушених прав, але звернення позитивних результатів не призвели і відповідач надалі продовжує порушувати її права. В зв'язку з цим просить суд усунути перешкоди позивача у користуванні автомобілем марки «ВАЗ -210703-110-01», 2010 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_3 та причепом автомобільної марки ПА 004, 2007 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_4, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні зазначеного рухомого майна; зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 у користування автомобіль марки «ВАЗ -210703-110-01», 2010 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_3 та причеп автомобільної марки ПА 004, 2007 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_4; зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від дверей та замка запалення автомобіля марки «ВАЗ -210703-110-01», 2010 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_3; зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 свідоцтво про реєстрацію вищезазначених транспортних засобів. Стягнути з відповідача судові витрати

У судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили позов задовольнити та додатково зазначили, що майно вказане в позовній заяві належить обом сторонам, яке із спільної сумісної власності перейшло в стан спільної часткової власності. Із заяв адресованих працівникам міліції вбачається, що відповідач не дає можливості користуватися позивачу своїм майном. Було проведено ряд перевірок та зафіксовано певні порушення і рекомендовано звернутися до суду для захисту своїх прав. В даній ситуації іншого захисту своїх прав у позивача немає, окрім як звернутися до суду. Відповідач чинить перешкоди, повідомляє, що машини не існує. В 2013 році після рішення суду про розлучення відповідач повідомив, що вона не має право проживати в будинку. У березні 2015 року за місцем її проживання намагався вивезти свої речі, а в вересні 2015 року відповідач прийшов в стані алкогольного сп'яніння і почав вимагати майно, по даному факту викликались працівники міліції. Фактичні матеріали справи свідчать про те, що спірне майно знаходиться у відповідача. Просить зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні зазначеного майна.

Відповідач ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що жодного разу позивач до нього не зверталась за спірним майном. Він забирав лише речі які належать йому. Його викликали до поліції з питання чинення перешкод позивачу. Працівникам поліції пояснив, що транспортний засіб в нього користуванні не знаходиться. Жодних перешкод у користуванні автомобілем позивачу не чинить, в даний час спірний автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_5, він даним автомобілем не користується. Ніхто не порушував питання про повернення автомобіля від ОСОБА_5. Графіку користування транспортним засобом між ними не встановлено. Автомобіль 26.06.2013 року вибув з їхнього володіння, позивач сама повела його до адвоката щоб продати автомобіль. Причеп знаходиться у нього. Автомобілем не користується, але ОСОБА_5 неодноразово зверталась до нього за консультаціями щодо експлуатації транспортного засобу. Причеп знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в сараї. Якщо позивачу потрібний причеп нехай приходить і бере. Причеп перебуває за місцем його проживання з тих підстав, що у позивача немає місця.

Свідок ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду пояснення в якому зазначає, що в її власності дійсно знаходиться автомобіль марки ВАЗ-21073, державний номерний знак НОМЕР_1, який нею був придбаний 26.06.2013 року у ОСОБА_3. за даний автомобіль нею було сплачено 70 000 грн. ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Доручення на володіння даним автомобілем ОСОБА_3 не надавала.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповідності до положень передбачених ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 12.11.2014 року визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ? частину житлового будинку НОМЕР_9 з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_2; ? автомобіля марки ВАЗ-210703-110-01, 2010 року випуску, шасі НОМЕР_5, номер державної реєстрації НОМЕР_6; ? причепа автомобільного марки ПА 004, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_8, номер державної реєстрації НОМЕР_7; ? частину земельної ділянки площею, 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_10; ? частину земельної ділянки площею, 0,0215 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_11. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку НОМЕР_9 з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку НОМЕР_9 з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля марки ВАЗ-210703-110-01, 2010 року випуску, шасі НОМЕР_5, номер державної реєстрації НОМЕР_6. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля марки ВАЗ-210703-110-01, 2010 року випуску, шасі НОМЕР_5, номер державної реєстрації НОМЕР_6. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину причепу автомобільного марки ПА 004, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_8, номер державної реєстрації НОМЕР_7. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину причепу автомобільного марки ПА 004, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_8, номер державної реєстрації НОМЕР_7. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки площею, 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_10. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею, 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_10. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею, 0,0215 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_11. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею, 0,0215 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_11 (а.с.26-29).

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26.06.2013 року вбачається, що власником транспортного засобу марки ВАЗ реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску є ОСОБА_5 (а.с.30).

Задовольняючи клопотання позивача та представника позивача, судом були витребувані з Менського ВП ГУНП в Чернігівській області матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні, при огляді яких було встановлено, що 16.12.2013 року до Менського РВ УМВС України в Чернігівській області з прокуратури Менського району надійшла письмова заява ОСОБА_1 щодо неправомірних дій на її думку посадових осіб ТОВ «Регіональна оціночна компанія «Південь-експерт» при відчудженні легкового автомобіля марки ВАЗ-21703, який належав її колишньому чоловіку ОСОБА_3. Згідно висновку №1893 від 14.12.2013 року ст. о/у СДСБЕЗ Менського РВ УМВС України в Чернігівській області майора міліції А.А. Козир, встановлено, що в ході проведення перевірки було встановлено, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, з аналогічного питання триває розгляд у Менському районному суді. В даному випадку, які б вказували на наявність в діях начальника відокремленого підрозділу ТОВ ТОВ «Регіональна оціночна компанія «Південь-експерт» ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України виявлено не було.

12.08.2014 року до Менського РВ УМВС звернулась ОСОБА_1 та просить прийняти міри до свого колишнього чоловіка котрий без її відома забирає речі із спільного будинку. В ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_2. Між колишнім подружжям довгий час тривають неприязні відносини із-за розподілу спільного майна. ОСОБА_3 проживає окремо від ОСОБА_1, то іноді приходить додому та забирав певні речі без присутності ОСОБА_1. Згідно даних та встановлених обставин в даному випадку відсутні будь-які ознаки складу злочину передбаченого КК України, про що ДІМ СДІМ Менського РВ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_8 09.09.2014 року складено висновок №1916.

З висновку №2334 від 25.09.2015 року ДІМ СДІМ Менського РВ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_8 слідує, що 28.08.2015 року до Менського РВ УМВС звернулась ОСОБА_1 просить провести перевірку по факту перешкоджання колишнім чоловіком заявниці ОСОБА_3 в користуванні автомобілем з причепом, який було розподілено згідно рішення Менського районного суду. В ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, у 2010 році подружжям було придбано автомобіль марки «ВАЗ -210703-110-01», 2010 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_3 та причепом автомобільної марки ПА 004, 2007 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_4. В червні 2013 року ОСОБА_3 без відома своєї дружини продав даний автомобіль ОСОБА_5, про що було укладено договір купівлі-продажу. 25.09.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, а рішенням Менського районного суду від 12.11.2014 року проведено поділ спільного сумісного майна подружжя. За подружжям було визнано право власності на ? частину автомобіля та причепа. За рішенням суду укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнано недійсним. Під час проведеної перевірки наявний факт перебування у власності ОСОБА_3 проданого вищезазначеного автомобіля з причепом не знайшов свого підтвердження. Також встановлено, що ОСОБА_9 має право на матеріальне відшкодування ? частини проданого автомобіля з причепом у судовому порядку.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом враховані всі позиції сторін, вивчені та дослідження письмові докази, але в судовому засіданні не доведено, які реально права позивача ОСОБА_1 порушені відповідачем ОСОБА_3. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно чинить перешкоди у користуванні автомобілем та автомобільним причепом, факт перебування у власності ОСОБА_3 проданого вищезазначеного автомобіля з причепом не знайшов свого підтвердження, матеріалами справи спростовується, що відповідач перешкоджає позивачу в користуванні майном, а тому відсутні всі правові підстави для усунення перешкод зі сторони відповідача в користуванні таким майном.

З огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред'явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

На підставі викладеного, кеpуючись ст.ст. 3, 10, 60, 213- 215 ЦПК Укpаїни, ст. ст. 391, 386, 317, 319 ЦК України, суд

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Менський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.Г. Сова