Номер провадження: 22-ц/785/3840/16
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Одеська автомобільна школа № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України про визнання недійсним трудового контракту в частині визначення його строку, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом до суду (а. с. 2-4), який неодноразово уточнював в ході розгляду справи (а. с. 43-48, 62-63, 95-96) та просив: визнати недійсним контракт від 07 лютого 2014 року № 3, укладений між ним та відповідачем в частині визначення його строку; визнати незаконним його звільнення з посади директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України та поновити його на посаді директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення без законної правової підстави, починаючи з 09 лютого 2015 року по 02 вересня 2015 року в сумі 31 158,24 грн.; судові витрати покласти на відповідача; рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі 1 місячної плати допустити до негайного виконання.

Свої позовні вимоги позивач, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовував тим, що з 09.02.2011 року працював на посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ за контрактами, які щорічно переукладалися, й останній контракт № 3 був укладений між ним і відповідачем 07.02.2014 року на строк з 09.02.2014 року по 09.02.2015 року, та відповідач своїм наказом № 9-ос від 09.02.2015 року звільнив його з займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку з закінченням строку контракту), хоча починаючи з 23.01.2015 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в Тарутинській ЦЛЛ.

Також позивач вказував, що, по-перше, оскільки ОАШ № 2 ООО ТСОУ є приватним закладом, який не відноситься до державних навчальних закладів, а ст. 20 Закону України «Про освіту» визначено, що за контрактом призначаються лише керівники навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю і підпорядковані іншим центральним органам виконавчої влади, тому роботодавець може вимагати від працівника, який влаштовується на роботу чи працює за безстроковим трудовим договором, укладання контракту тільки в тому разі, якщо він належить до категорії працівників з якими, згідно із законами, може бути укладено контракт. Отже, укладений з ним строковий контракт погіршує його становище порівняно з законодавством України, в зв'язку з чим такі умови є недійсними, як це передбачено ст. 9 КЗпП України; і, по-друге, так як контракт між ним і відповідачем неодноразово переукладався, тому вважається що він є безстроковим, у зв'язку з чим його звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Як зазначено в рішенні суду, в судовому засіданні представник позивача - адвокат Лещенко А.В. підтримав позов, представники ООО ТСОУ - Логіна Т.К. та голова цієї організації Кавунов В.А. визнали позов в частині вимог позивача про поновлення на роботі, а в решті частині вимог не визнали позов, представники ОАШ № 2 ООО ТСОУ - Пітік С.М. та директор цієї автошколи Чухрій С.В. категорично заперечували проти позову.

Разом з тим, представник ОАШ № 2 ООО ТСОУ - Пітік С.М. та директор цієї автошколи Чухрій С.В. не повідомили суду причини своєї неявки в судове засідання 21 березня 2016 року, хоча про дату і місце наступного розгляду справи були повідомлені під розписку відповідно до ч. 3 ст. 191 ЦПК України, про що свідчить довідковий лист від 10.03.2016 року, який приєднаний судом до матеріалів справи (а. с. 163).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним укладений між головою Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України і ОСОБА_3 контракт № 3 від 07 лютого 2014 року про призначення ОСОБА_3 на посаду директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України - в частині визначення строку цього контракту. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України за п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України № 9-ос від 09 лютого 2015 року. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України. В решті частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України на користь держави судовий збір в 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України.

Не погодившись з рішенням суду, Одеська обласна організація Товариства сприяння обороні України подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року, в якій просить скасувати рішення суду від 21.03.2016 року, в частині визнання недійсним укладеного між відповідачем та позивачем контракту № 3 від 07 лютого 2014 року про призначення позивача на посаду директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України, в частині визначення строку цього контракту, в іншій частині рішення просить залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, підтвердивши, що рішення суду оскаржується лише в частині визнання недійсним укладеного між сторонами трудового контракту, в частині визначення строку цього контракту, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги та в межах оскарження рішення суду, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. При цьому, судова колегія зазначає, що не робить висновків стосовно не оскаржуваної частини рішення суду, щодо визнання незаконним звільнення позивача, поновлення його на роботі та, в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ООО ТСОУ від 08.02.2011 року № 16-ос ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ з 09.02.2011 року за контрактом від 09.02.2011 року № 2 строком дії з 09.02.2011 року по 08.02.2012 року (а. с. 136, 137-142).

Згідно наказу ООО ТСОУ від 09.02.2012 року № 8-ос термін роботи ОСОБА_3 на посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ за контрактом було продовжено на один рік, з 09.02.2012 року, на підставі контракту від 09.09.2012 року № 3 терміном дії з 09.02.2012 року по 08.02.2013 року (а. с. 143, 144-148).

Відповідно до наказу ООО ТСОУ від 07.02.2013 року № 59-ос термін роботи ОСОБА_3 на посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ за контрактом було продовжено на один рік, з 08.02.2013 року, на підставі контракту № 2 від 08.02.2013 року терміном дії з 08.02.2013 року по 08.02.2014 року (а. с. 149, 150-154).

Відповідно до наказу ООО ТСОУ від 07.02.2014 року № 9-ос термін роботи ОСОБА_3 на посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ за контрактом було продовжено на один рік, з 10.02.2014 року, на підставі контракту № 3 від 07.02.2014 року терміном дії з 10.02.2014 року по 03.02.2015 року (а. с. 155, 156-160).

Таким чином, трудовий контракт між ООО ТСОУ і ОСОБА_3 неодноразово, а саме протягом чотирьох років поспіль, переукладався на одних й тих самих умовах.

В силу статті 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Прийняття (наймання) на роботу працівників шляхом укладання з ними контракту власником або уповноваженим ним органом, громадянином може здійснюватись у випадках, прямо передбачених законами.

Статтею 20 Закону України «Про освіту» визначено, що за контрактом призначаються лише керівники навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю і підпорядковані іншим центральним органам виконавчої влади.

Проте ОАШ № 2 ООО ТСОУ є приватним закладом, який не відноситься до державних навчальних закладів.

З огляду на наведене та враховуючи роз'яснення, викладені в п. п. 7, 9 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд першої інстанції погодився з доводами позивача та його представника стосовно того, що укладений між сторонами контракт № 3 від 07.02.2014 року, в частині визначення строку його погіршує становище позивача порівняно з законодавством України.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між сторонами 07.02.2014 року трудовий контракт № 3 в частині визначення його строку - підлягає визнанню у судовому порядку недійсним, а звільнення позивача з займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України ( у зв'язку з закінченням строку контракту) на підставі наказу відповідача № 9-ос від 09.02.2015 р. - підлягає визнанню у судовому порядку незаконним (а. с. 6).

Окрім цього, в період з 23.01.2015 року по 04.03.2015 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в Тарутинській ЦЛЛ (а. с. 58), а відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України позовні вимоги позивача щодо його поновлення на роботі на попередній посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ, суд першої інстанції вважав, підлягають задоволенню.

Позивач вимагає стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.02.2015 року по 02.09.2015 року в сумі 31 158,24 грн., але відповідач лише наділений правом прийняття на роботу та звільнення з роботи керівника ОАШ № 2 ООО ТСОУ і не є особою, яка здійснює фінансування ОАШ № 2 ООО ТСОУ, яка в свою чергу є юридичною особою та фінансується за рахунок власних коштів.

Таким чином, оскільки позивач не заявив у даній справі вимоги до ОАШ № 2 ООО ТСОУ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відповідач не є особою, яка здійснює фінансування ОАШ № 2 ООО ТСОУ, в т.ч. не здійснює виплату заробітної плати працівникам ОАШ № 2 ООО ТСОУ, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції частково задовольнив позов позивача та стягнув з відповідача на користь держави судовий збір.

Судова колегія, не роблячи висновків стосовно не оскаржуваної частини рішення суду вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, частково задовольнивши позов ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача

Оскільки, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (ст. 9 КЗпП Украни).

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України).

Статтею 20 Закону України «Про освіту» визначено, що за контрактом призначаються лише керівники навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю і підпорядковані центральним органам виконавчої влади.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Одеська автомобільна школа № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України, директором якої працює позивач, не є навчальним закладом, що є загальнодержавною власністю і підпорядковується центральним органам виконавчої влади, що вбачається також із Статуту школи (а. с. 216-235), докази протилежного в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що Одеська автомобільна школа № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України є приватним навчальним закладом.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що укладений між сторонами трудовий контракт № 3 від 07.02.2014 року, в частині визначення строку його, погіршує становище позивача порівняно з законодавством України та правомірно задовольнив позовні вимоги позивача в цій частині, визнавши цей контракт недійсним в частині визначення строку.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на норми Цивільного кодексу України, судова колегія не приймає до уваги, оскільки спірні правовідносини, які виникли з трудових відносин між сторонами, регулюються законодавством про працю, з чого правомірно виходив суд першої інстанції.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що ніхто не може бути позбавлений права на укладення контракту, якщо це є бажання обох сторін та умови строки договору узгоджуються сторонами, оскільки ці доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 9 КЗпП України, ст. 20 Закону України «Про освіту» та право сторони оспорити умови укладеного нею трудового контракту.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 23 КЗпП України.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами, що не підтверджено доказами по справі та не встановлено судом.

Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки вони, враховуючи вище зазначене, не спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі наведеного, судова колегія, не роблячи висновків стосовно не оскаржуваної частини рішення суду, вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України необхідно відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

А.П. Бабій