Дата документу 01.11.2016
Справа № 334/5961/16-ц
Провадження № 2/334/3031/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

при секретарі Матвієнко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Відділ реєстрації фізичних осіб по Ленінському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що 22.08.2016р. ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2, 1/10 частку, а ОСОБА_1 4/10 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Учнівська, 78.

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 854, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно за номером 01.

Відповідач передав у користування частину будинку, фактично перестав користуватися ним з 23.08.2016р., однак всупереч умовам договору ОСОБА_3 не знявся з реєстрації за вказаною адресою.

Зі слів ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстрований у даній частині будинку, але на протязі останніх чотирьох років у будинку не мешкає, його місцезнаходження йому не відомо.

З наведених підстав позивачі просять усунути їм перешкоди у користуванні власністю, визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаною частиною будинку, знявши їх з реєстрації.

У судове засідання представник позивачів надала заяву про розгляд справи в їх відсутність, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення в газеті «Запорізька правда» відповідно до вимог ст.74 п.9 ЦПК України.

Суд, за згодою представника позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст. 224 ЦПК України за відсутності відповідача.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.08.2016 року між ОСОБА_4, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку № 78 по вул.Учнівській в м.Запоріжжі, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 854, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно за номером 01р.

ОСОБА_3 на протязі останніх чотирьох років у, зазначеному, будинку не мешкає, зареєстрований у даній частині будинку, його місцезнаходження його не відомо.

Відповідно до ч.1 ст.41Конституції України , кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Ковенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У передбачених законом випадках, зокрема, ст.ст. 156, 157 ЖК України, обмеження права власності можуть мати місце.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сімї власника.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 26.08.2016 року є власницями спірної частини будинку, а тому у відповідності зі ст. 191 ЦК України мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, які чинить їм відповідачі у справі. Договір про користування спірною частиною будинку між сторонами не укладався.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла.

Таким чином, оцінивши наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, оскільки припинення права власності на будинок попереднього власника за відсутності відповідного договору з новими власниками, за змістом ст.ст. 383, 405 ЦК України та ст.ст. 150,156 ЖК України припиняє право членів сім`ї попереднього власника на користування цим житлом. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1. ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, питання зняття з реєстрації до компетенції суду не відноситься, а здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації на підставі відповідних документів. За таких обставин у суду немає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-214, 218, 224-226 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1, ОСОБА_2 у користуванні і розпорядженні 1/2 частиною житлового будинку № 78 по вул.Учнівській в м.Запоріжжі, яка належить їм на праві власності.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням 1/2 частиною житлового будинку № 78 по вул.Учнівській в м.Запоріжжі, де 4/10 частки належить ОСОБА_1, а 1/10 частка ОСОБА_2.

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Добрєв М. В.