Справа №463/2315/15-ц
Провадження №2/463/175/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представників третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_8, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до відповідача ПАТ «УкрСиббанк», в якому у встановленому законом порядку змінили предмет вимоги, та в кінцевому просять ухвалити рішення яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений 26.02.2008р. між ними та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_9, предметом якого було нерухоме майно квартира АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29.11.2014р. із листа ДП «Інформаційний центр» МЮУ їм стало відомо про реалізацію на електронних торгах належної їм квартири АДРЕСА_1, яка була предметом оспорюваного договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання грошового зобовязання за договором споживчого кредиту. На момент укладення договору іпотеки, в квартирі був зареєстрований малолітній ОСОБА_10, про що було відомо нотаріусу та банку і які всупереч вимогам закону не отримали попереднього дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину відносно цього нерухомого майна. Вважаючи, що в такому випадку права малолітнього є порушеними, просять визнати договір іпотеки недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 згідно договору про правову допомогу від 02.09.2015р. адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Крім вищенаведеного додатково пояснив, що спірний договір укладено на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 26.02.2008р., в той час як розпорядженням ЛРА ЛМР про дозвіл на укладення договору застави квартири надано при укладенні кредитного договору від 29.11.2006р. По суті, мають місце різні правочини, і лише для укладення першого надавався відповідний дозвіл. Можливість його використання для укладення другого правочину на думку представника виключається. Крім того, такий дозвіл надано лише позивачу ОСОБА_5, однак у 2008 році договір іпотеки укладався в тому числі і матірю неповнолітнього ОСОБА_6 Наведене в сукупності свідчить про порушення вимог закону та прав неповнолітнього при укладенні договору і тому, позов просить задовольнити. Строк позовної давності вважає не пропущеним, оскільки порушуються цивільні права та інтереси неповнолітнього, де позовна давність обчислюється з моменту досягнення повноліття. Крім того, на момент укладення договору нотаріус запевнила про наявність відповідно дозволу, і лише на початку 2015р. на запит позивача ОСОБА_6 отримано офіційну відповідь про те, що необхідний дозвіл не видавався.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Попередньо, скерували до суду заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 01.10.2015 року ОСОБА_2 проти обґрунтованості позовних вимог заперечила, оскільки на виконання вимог закону щодо гарантій житлових прав неповнолітніх ЛРА ЛМР, враховуючи пропозиції опікунської ради, було надано дозвіл на укладення договору застави квартири № 16 в будинку № 5 на вул. Таджицькій в м. Львові, де зареєстрований неповнолітній ОСОБА_10 В свою чергу, строк дії дозволу в розпорядженні не вказувався і такий дозвіл вважає безстроковим. Про його існування позивачі були обізнані, а при підписанні спірного договору, усвідомлювали всі правові наслідки його укладення, що відображено в преамбулі договору. Тому, в задоволенні позову у звязку з його безпідставністю просить відмовити. Крім того, на день подачі позову відсутній сам предмет іпотеки, оскільки квартира є реалізованою і іпотечний договір припинив свою дію, а вказана позовна вимога предявлена до суду по спливу загального трьохрічного строку позовної давності, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову.

Представник третьої особи ПН ЛМНО ОСОБА_9, згідно належної довіреності від 04.06.2015р., ОСОБА_3 в судовому засіданні проти обґрунтованості позовних вимог заперечив з аналогічних підстав що й представник відповідача. Також просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи органу опіки та піклування ЛРА ЛМР згідно належної довіреності від 16.04.2015р. ОСОБА_4 в судовому засіданні висловився про підтримання позовних вимог. Дозвіл на укладення договору застави, що надавався у 2006р. хоч і не має зазначеного строку дії, проте був виданий для укладення одного правочину. При укладенні договору іпотеки у 2008 році такий дозвіл не надавався, і тому такий договір підлягає визнанню недійсним. Просить позов задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 26.02.2008р. між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем укладено кредитний договір № 0 (а.с.129-132), відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 50 000 грн. шляхом зарахування цих коштів на поточний рахунок № 7700, на термін не пізніше 26.02.2015р. із сплатою за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів 15,5 % річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця за процентною ставкою, яка підлягає перерахунку відповідно до умов договору. Крім цього, 26.02.2008р. між сторонами було укладено другий кредитний договір № 0 (а.с.136-139), відповідно до умов якого ОСОБА_5 надано кредит в сумі 264 113 грн. шляхом зарахування цих коштів на поточний рахунок № 7702 на термін не пізніше 24.11.2017р. із сплатою за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів 14 % річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця за процентною ставкою, яка підлягає перерахунку відповідно до умов договору. Крім цього, 26.02.2008р. між сторонами укладено третій кредитний договір № 0/1 (а.с.142-146), відповідно до умов якого ОСОБА_5 надано кредит в сумі 2308,87 грн., що надається у виді двох траншів на термін не пізніше 24.11.2017р. із сплатою за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів 14,50 % річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця за процентною ставкою, яка підлягає перерахунку відповідно до умов договору.

В якості забезпечення виконання зобовязань за цими кредитними договорами, 26.02.2008р. між позивачами та відповідачем укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Личаківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 435 (а.с.126-128), предметом якого є квартира АДРЕСА_2 загальною площею 91,2 кв.м., яка належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності виданого 19.09.2006р. ЛРА ЛМР згідно розпорядження № 1507 від 19.09.2006р. (а.с.150).

За змістом статі 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Розглядаючи цивільну справу № 6-2940цс15, Верховний Суд України в свої постанові від 20.01.2016р. доповнив правові висновки, викладені в постановах, прийнятих 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням ЛРА ЛМР від 22.11.2006р. № 1954 (а.с.27) ОСОБА_5 надано дозвіл укласти договір застави квартири № 16 в будинку № 5 на вул. Таджицькій у м. Львові, де зареєстрований малолітній ОСОБА_10

Згідно п. 1.4 оспорюваного договору, на момент його укладення предмет іпотеки перебуває в іпотеці та під забороною згідно договору іпотеки, посвідченого 29.11.2006р. приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_9 за реєстровим № 2409. Іпотека здійснюється за згодою іпотекодержателя, викладеної в листі АКІБ «УкрСиббанк» № 137-134/1694 від 25.02.2008р. (а.с.154).

Наявність попередньо накладеної зборони відчуження на підставі іпотечного договору 2006р. також споглядається з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, витяг з якого долучено до матеріалів справи (а.с.152).

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору № 0 (а.с.136-139), який укладено на суму 264 113 грн., кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: споживчі цілі рефінансування кредиторської заборгованості ОСОБА_5 перед АКІБ «УкрСиббанк» згідно кредитного договору № 0 від 29.11.2006р.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечив, що оформлення кредитних договорів у 2008 році мали на меті погашення кредиторської заборгованості, яка виникла у звязку з попередньо укладеним у 2006р. кредитним договором.

Саме ж розпорядження ЛРА ЛМР про дозвіл на укладення договору застави, як повідомив представник органу опіки та піклування надавалось для укладення іпотечного договору від 2006р., який забезпечував виконання зобовязань за кредитним договором 2006р.

Таким чином, оскільки укладений в 2008р. кредитний договір і забезпечувальний його іпотечний договір укладено для погашення заборгованості за попереднім кредитним договором, укладеним між тими самими сторонами, у суду немає підстав вважати, що відсутність у 2008р. дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору звузило існуючий на той час обсяг майнових прав дитини.

По суті, у спосіб рефінансування заборгованості за кредитним договором 2006р., сторони у 2008р. шляхом укладення нового кредитного договору лише продовжили строк існування зобовязальних правовідносин, виконання яких забезпечили оспорюваним договором, і які б в протилежному випадку закінчились ще у 2008р. шляхом примусового стягнення заборгованості і не виключено, що у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за договором 2006р., дозвіл на укладення якого органом опіки був наданий.

В даній ситуації, укладення нового кредитного договору навпаки сприяло збереженню гарантій права дитини на житло, а укладення нового іпотечного договору гарантувало банку виконання зобовязань за новим кредитним договором і відсутність згоди органу опіки та піклування за таких умов не є підставою для визнання його недійсним.

З огляду на той факт, що органом опіки надано дозвіл на укладення іпотечного договору 2006р., строк його дії, який до того ж неможливо достовірно встановити, не має правового значення для справи.

Крім цього, є вірним покликання представника відповідача на пропуск трьохрічного строку позовної давності, і одночасно, необґрунтоване посилання представника позивача на норми ч. 4 ст. 261 ЦК України про початок строку позовної давності з моменту досягнення неповнолітньою особою повноліття. Вказане спеціальне правило обрахунку строку позовної давності за логікою законодавця обумовлене виникненням в особи повної цивільної дієздатності після досягнення повноліття, у звязку з чим у такої особи виникає можливість обєктивної оцінки власних прав та інтересів, що тягне за собою реалізацію субєктивного права на захист.

В даному випадку саме на батьків покладено обовязок діяти добросовісно з врахуванням найвищих інтересів дитини при укладенні правочину відносно майна, право власності або право користування яким мають діти, внаслідок чого строк позовної давності для таких вимог, які до того ж предявляються батьками або одним з батьків, є загальним.

У даній справі такий строк є пропущеним. Посилання на те, що про відсутність дозволу сторона позивачів довідалась лише на початку 2015р. слід визнати голослівним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності обумовлений обєктивною можливістю особи знати про допущене порушення цивільного права. Поставивши свій підпис в договорі іпотеки, позивачі підтвердили, що усвідомлюють значення і правові наслідки своїх дій. Необхідність отримання дозволу на укладення правочину відносно нерухомого майна обєктивно повинна була бути відома позивачам, позаяк попередньо такий дозвіл для вчинення аналогічного правочину надавався органом опіки та піклування. Тому, підстав для його поновлення суд не вбачає, проте за наведених вище обставин, позов слід залишити без задоволення як безпідставний та необґрунтований.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 261, 267, 572, 575 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_8, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору Іпотеки укладеного 26 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкррСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.