У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Комсомольська філія публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради Полтавської області, про визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради Полтавської області, відділ Державної міграційної служби України в м. Комсомольську Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 червня 2006 року вона видала ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої він 19 листопада 2008 року уклав зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_4 - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Позивач з урахуванням уточнених у жовтні 2014 року позовних вимог зазначала, що на момент укладення договору купівлі-продажу право користування квартирою мала її малолітня онука - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 25 січня 2002 року в ній зареєстрована, а попередньої згоди органу опіки і піклування вона не отримала, що є порушенням прав дитини та положень законів України: «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

У зв'язку з викладеним ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просила визнати вказаний вище договір купівлі-продажу квартири недійсним.

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому, посилаючись на те, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири АДРЕСА_1, яку вона як добросовісний набувач придбала за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2008 року, просила зобов'язати її не чинити перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, виселити відповідачів із квартири та зобов'язати Державну міграційну службу в м. Комсомольську зняти їх з реєстрації обліку в зазначеній квартирі.

Справа судами розглядалася неодноразово, оскільки до участі у справі не було залучено іпотекодержателя спірної квартири - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»).

Останнім рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2008 року, нікчемним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 просять судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири були порушені права неповнолітньої дитини, онуки власника квартири, яка постійно проживала та була зареєстрована в ній, проте попередньої згоди органу опіки та піклування отримано не було, тому договір є нікчемним. У зв'язку із цим відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

Апеляційний суд погодився за таким висновком суду першої інстанції, зазначивши також про те, що застосування положень законів України: «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» є безумовним і незалежно від інших обставин укладений з порушенням таких вимог закону правочин є недійсний (нікчемний).

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2001 року належала квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що позивачці потрібні були кошти вона 16 червня 2006 року видала ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої він 19 листопада 2008 року уклав зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_4 - договір купівлі-продажу зазначеної квартири.

ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру і 6 травня 2011 року уклала з ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитний договір і договір іпотеки, передавши цю квартиру банку в іпотеку.

Також установлено, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 квітня 2013 року, що набрало законної сили, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеку - на спірну квартиру.

Пред'являючи позов з урахуванням уточнених у жовтні 2014 року позовних вимог, ОСОБА_3 зазначала, що на момент укладення договору купівлі-продажу право користування квартирою мала її малолітня онука - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 25 січня 2002 року в ній зареєстрована, а попередньої згоди органу опіки і піклування вона не отримала, що є порушенням прав дитини та положень законів України: «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Згідно зі ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 177 СК та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Крім того, місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

У зв'язку з наведеним та у порушення вимог ст. ст. 57-59, 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд не надав належної правової оцінки показанням ОСОБА_9, батька малолітньої ОСОБА_8, про те, що дитина має інше місце проживання.

При цьому відповідно до чч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Також позивачка посилалася на положення ст. 156 ЖК УРСР, якою передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки та не визначився із тим, чи є неправдиве повідомлення батьками чи особами, які їх замінюють, про відсутність прав дитини на майно, яке відчужується, підставою для визнання укладеного правочину недійсним за позовом такої особи, яка зловживала своїми правами щодо дитини, та чи не може це спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Разом із тим у порушення наведених норм права апеляційний суд не надав належної правової оцінки положенням пунктів 4, 8 договору купівлі-продажу, який укладено від імені ОСОБА_3, в якому зазначено, що продавець підтверджує, що квартирою, що відчужується, ніхто не має право користування; правочин не суперечить правам і законним інтересах малолітніх дітей; у квартирі відсутні зареєстрованими сторонні особи.

Також п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених вище норм закону у їх взаємозв'язку та взаємозалежності суду слід дійти висновку про те, чи добросовісно діяла сторона договору, позивачка, чи контрагент договору, ОСОБА_4, знала та чи за обставинами справи могла знати про те, що право користування квартирою має дитина і що відчужувач квартири не отримав згоди на це органу опіки та піклування.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 30 вересня 2015 року № 6-384 цс 15 і від 21 жовтня 2015 року № 6-1568 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, коли не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судове рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик