Справа № 180/3462/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем Ганоченко Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 8 в будинку № 178 по вул.Київській в м.Марганці Дніпропетровської області. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_4, який є її колишнім співмешканцем. ОСОБА_4 у квартирі не проживає з грудня 2009 року, участі в утриманні квартири не приймає, договору найму жилого приміщення з відповідачем вона не укладала. Також, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати, повязані з розглядом справи, в сумі 687 гривень.

Позивач та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснила, що проживала з ОСОБА_4 з 1996 року без реєстрації шлюбу, народила від нього дитину. Відповідач постійно знаходився на заробітках у Росії, приїздив до м.Марганця два-три рази на рік. В 2009 році вона надала згоду на реєстрацію його в спірній квартирі через те, що він не працював і йому потрібна була реєстрація, аби стати на облік до центру зайнятості. В тому ж році, точної дати не памятає, відповідач покинув її, проживав з іншою жінкою, а в грудні 2015 році раптово зявився в квартирі з речами, сказав, що йому немає де жити, і пробув в квартирі три доби, доки вона не викликала міліцію та не вигнала його. Особистих речей ОСОБА_4 у квартирі немає. Матеріальну допомогу надавав лише на дитину. Вона шість років утримувала квартиру сама, сплачувала комунальні послуги, і хоче зняти з реєстрації ОСОБА_4 з метою оформлення субсидії, та повною мірою розпоряджатися своїм майном.

Відповідач позовні вимоги не визнав і просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що спільно проживав з відповідачкою з 1996 року по 2009 рік без реєстрації шлюбу, і в цей період відповідачка не працювала, а він працював вахтовим режимом в м.Москві, заробляв гроші, які майже повністю віддавав ОСОБА_1 За вказані гроші відповідачка й придбала квартиру АДРЕСА_2. 25.12.2000 року в них народилась спільна донька Карина. Проживши в зазначеній квартирі пять років вони прийняли спільне рішення про обмін зазначеної квартири на 3-кімнатну квартиру. 27.09.2006 року відповідачка уклала договір міни та набула право власності на квартиру АДРЕСА_3. 16.02.2009 року він був зареєстрований в зазначеній квартирі, а в кінці того ж року він після сварки забрав свої особисті речі та поїхав до Москви. Після 2009 року стосунків між ним та позивачкою, як чоловіка та жінки, не було, він декілька разів ночував у квартирі, а в основному проживав у батька в селі ОСОБА_6.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.11.2006 року, квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору міни (а.с.7).

Згідно домової книги для прописки громадян, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-10), за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 16.02.2009 року.

09.12.2015 року паспортистом Марганецького МКП «Житлове господарство» ОСОБА_7 в присутності мешканців будинку № 178 по вулиці Київській ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 складено акт про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 більше чотирьох років, місце його проживання невідоме (а.с.11).

Факт непроживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_5 підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_4 не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3 з кінця 2009 року. Відповідач підтвердив в судовому засіданні, що постійно перебував на заробітках у Російській Федерації, приїжджав до м.Марганця на тиждень, проживав в цей час у батька або у сестри, брата, декілька разів ночував у квартирі АДРЕСА_6.

Представник позивача зазначив, що суд не повинен приймати акт, складений 09.12.2015 року паспортистом Марганецького МКП «Житлове господарство» ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_4 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 більше чотирьох років (а.с.11), оскільки свідки в судовому засіданні пояснили, що підписали пустий акт: він був не заповнений, час проживання ОСОБА_4 в квартирі зазначений не був.

Однак, під час допиту свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 надали показання, що є сусідками ОСОБА_1 по підїзду будинку № 178. ОСОБА_4 давно та добре знають, але не бачили його декілька років. Тобто, фактичні дані, які містяться у зазначеному вище акті, підтверджені в судовому засіданні свідками, які й підписали даний акт. Таким чином, суд приймає даний доказ як належний та допустимий, так як він не суперечить іншим доказам по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки підтверджені представленими по справі доказами.

Суд не приймає доводів відповідача про те, що він має право на квартиру АДРЕСА_1 з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У лютому 2016 року відповідач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року у справі № 180/95/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року, відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову. Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю, який діяв під час придбання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_8, спільною сумісною власністю вважалося майно нажите подружжям за час шлюбу. Так як сторони не зареєстрували шлюб, отже, квартира АДРЕСА_9 вважається особистою приватною власністю ОСОБА_1М згідно договору купівлі-продажу від 21 серпня 2000 року. Право власності на квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_1 набула на підставі договору міни від 27 вересня 2006 року. Відповідно до п.1 договору міни ОСОБА_1 обміняла належну їй квартиру АДРЕСА_9 на квартиру АДРЕСА_7. Згідно п.5 договору обмін проводиться без доплати. Оскільки квартира АДРЕСА_10 особистою приватною власністю ОСОБА_1, то й квартира, яку отримала ОСОБА_1 в результаті укладеного договору міни, є її особистою приватною власністю. Крім того ОСОБА_4 не надав суду доказів матеріальної участі та його трудових затрат, направлених на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_8.

Суд не приймає також доводів відповідача, підтриманих його представником, про те, що відповідно до ст.405 ЦК України він має право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4 з тих підстав, що періодично проживав у даній квартирі, коли приїздив з РФ, і ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин більше року, з огляду на таке.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наведеного формулювання можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сімї власника житла та проживати разом з ним.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Також, відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто ознака постійного проживання і ведення спільного господарства є обовязковою умовою розуміння сімї за винятком того, коли дружина та чоловік з поважних причин не проживають спільно (речення друге ст.3 СК України).

Під час розгляду цивільної справи № 180/95/16-ц про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частину квартири суд прийшов до висновку, що взаємовідносини між позивачем та відповідачем не свідчать про фактичні шлюбні стосунки між ними саме у період з 2004 року по грудень 2009 року, оскільки не було доведено факт спільного проживання та ведення господарства, спільного побуту.

Разом з тим, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що він покинув позивачку в 2009 році, з того часу не проживав з нею як чоловік та жінка, постійно знаходився на заробітках в РФ, а коли приїздив до м.Марганця, то зупинявся в свого батька, сестри, брата, а декілька разів ночував в квартирі АДРЕСА_6. Також відповідач не спростував інформацію ОСОБА_1 про те, що мав іншу жінку, а шлюб з позивачкою зареєструвати відмовився у тому ж 2009 році.

Отже, відповідач не довів того, що після 2004 року він був та є членом сімї власника житла, і тому має право проживати у спірній квартирі згідно з приписами ст.405 ЦК України.

Таким чином, на думку суду, умова відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, встановлена ст.405 ЦК України, не може бути застосована до правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як власником житла та членом його сімї, так як сторони такими не являються. Предметом розгляду даної цивільної справи є правовідносини між власником майна та особою, яка посягає на права власника майна, а тому до даних правовідносин необхідно застосовувати ст.319, 391 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Приймаючи до уваги вище наведені обставини та норми діючого законодавства суд вважає за необхідне задовольнити позов.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно ч.1 ст.79 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених позивачем, складає 487,20 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму судових витрат по сплаті судового збору.

Також позивачка просила стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 200 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером від 11.12.2015 року адвоката ОСОБА_2

Суд не приймає заперечень представника відповідача про необхідність відмовити у задоволені вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 200 гривень з підстав ненадання позивачем відповідного розрахунку, з чого складається вказана сума, оскільки в прибутковому касовому ордері від 11 грудня 2015 року зазначено, що 200 гривень сплачено ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_2 за складання позовної заяви (а.с.13).

Тому, з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати у розмірі 687,20 гривень.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право на користування квартирою № 8 будинку № 178 по вул.Київській в м.Марганці Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 687 (шістсот вісімдесят сім) гривень 20 копійок, що складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 487 гривень 20 копійок та витрат на правову допомогу в розмірі 200 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М.Нанічкіна

Вступну та резолютивну частину рішення суду проголошено в судовому засіданні 11 листопада 2016 року. Повний текст рішення виготовлено 15 листопада 2016 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна