Справа № 308/6500/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, завданого невиконанням рішення суду, -

в с т а н о в и л а :

Так, 04.06.2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вищенаведеним позовом, який мотивував тим, що 19.01.15р. рішенням Ужгородського міськрайонного суду стягнуто на його користь із ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 4000,0 доларів США, яка за курсом НБУ становить 63104,0 гривні й 4000,0 гривень. На час звернення з позовом, рішення суду через винні дії ОСОБА_2 не виконано, що призвело до заподіяння збитків, так-як стягнута судом сума авансу через знецінення гривні не відповідає вартості суми 4000,0 доларів США, які й були надані відповідачу. А 03.11.15р., уточнив позовні вимоги. За порушення грошового зобов'язання, відповідач повинен сплатити індекс інфляції та 3 проценти річних від простроченої суми. За наведених обставин, і просив задоволити позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, позивач та його представник в особі ОСОБА_3 підтримали, вимоги скарги, оскільки висновки суду першої інстанції суперечать вимогам норм матеріального права та обставинам справи.

ОСОБА_2 заперечив, доводи апеляційної скарги з підстав, що виконав свої зобов'язання.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що укладення між сторонами 07.12.2013 року попереднього договору із приводу купівлі-продажу земельної ділянки не створює для сторін будь-яких грошових зобов'язань, а відтак до спірних правовідносин не застосовуються вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підставах встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Судом у рішенні від 19.01.2015 року встановлено, що 07.12.13р. між сторонами було укладено попередній договір, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 6069. Які дійшли згоди по купівлі земельної ділянки, площею 0,1000 га. з укладення після декількох відкладень виконання такого у строк по 02.12.2014 року основного договору і в рахунок виконання своїх обов'язків, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 гроші у сумі 4000,0 доларів США і 4000,0 гривень.

Отже, сторони уклали договір в розумінні ЦК України, який породив у відповідача грошове зобов'язання в разі не укладення сторонами договору купівлі-продажу будинку з його вини та встановив строк його виконання. Судом установлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами укладено не було, оскільки відповідач в обумовлений строк не з'явився до нотаріуса для підписання та нотаріального посвідчення основного договору, необхідних документів на земельну ділянку 0,0700 га. не виготовив, і не повернув відповідач, і сплачений позивачем, аванс.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що попередній договір не створює для його сторін будь-яких грошових зобов'язань і приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосовано.

Окрім наведеного, зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення від 19.01.2015 року про часткове задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум.

Відповідно до аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Наявність судового рішення про стягнення боргу та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобов'язання й відкриття виконавчого провадження за цими рішенням за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.

Після звернення з позовом, відповідач тільки 25.06.2015 року в примусовому порядку під час здійснення виконавчого провадження, сплатив грошові кошти, які були стягнуті рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2015 року. У зв'язку із цим, позивач 03.11.2015 року змінив позовні вимоги, та просив задоволити позов за період із дня ухвалення рішення по 23.06.2015 року, день перерахування коштів на рахунок ДВС, а.с 43.

Наведене в сукупності дає право суду на захист прав позивача із приводу отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання відповідачем грошового зобов'язання.

У заяві про уточнення позовних вимог, позивач навів розрахунок як у частині індексу інфляції, так і 3-х процентів річних, які становлять : 1. за період з 01.02. по 23.06.2015р. індекс інфляції становить - 132,7 відсотка, а коли, 67104,0 гривні (63104,0 + 4000,0) х на 132,7% = 21943,0 гривні індексу інфляції, які й підлягають стягненню; 2. 67104,0 гривні х на 3% : на 365 днів у році та х на 113 днів невиконання = 622,72 гривні процентів річних, які й підлягають стягненню.

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в зв'язку із цим нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_2 сума в розмірі 487,20 гривень, судового збору, а.с. 52.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду про задоволення позову.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 21943,0 гривні індексу інфляції та 622,73 гривні річних відсотків, заподіяних невиконанням рішення суду, а також, суму 487,20 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________