АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

10 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 03 листопада 2015 року

за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 08 серпня 2013 року в цивільній справі за позовом Заступника генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради,Державного агенства земельних ресурсів України до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» про визнання недійсними державних актів на право власності на землю,визнання права власності та відновлення становища,яке існувало до порушення ,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 03.11.2015 року заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 08 серпня 2013 року задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 08.08.2013 року в цивільній справі позовом Заступника генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради,Державного агенства земельних ресурсів України до ОСОБА_2,ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6,третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» про визнання недійсними державних актів на право власності на землю,визнання права власності та відновлення становища,яке існувало до порушення- скасоване та постановлено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Витребувано у ОСОБА_2,ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_1 за кадастровими номерами : НОМЕР_1, площею 3 га; НОМЕР_2,площею 1 га; НОМЕР_3,площею 1 га; НОМЕР_4,площею,3 га.

В задоволенні позову в інший частині відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1,діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2 за довіреністю, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 08.08.2013 року за нововиявленими обставинами. Посилається на незаконість та необгрунтованість судового рішення,порушення норм матеріального та процесуального права ,неповноту з'ясування обставин,що мають значення для справи та помилковість висновків суду. Вважає,що суд безпідставно не взяв до уваги пропуск строку для звернення з такою заявою та не вирішив цього питання. Крім того,обставини на які посилається заявник не є нововиявленими у розумінні закону.До того ж судове рішення про визнання недійсними державних актів на право власності на землю видані ОКЖК «Освітянін»,покладене в основу оскаржуваного рішення скасоване Верховним судом України 30.09.2015 року до ухвалення рішення в даній справі. Зазначає,що судом порушено право власності його довірителя і має місце не пропорційне втручання у право громадянина на мирне володіння своїм майном,що є неприпустимим та про що наголошується у рішеннях Європейського суду.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2- ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Прокурор Зузак І.О. та представник КМР - Баранов М.С. просили апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_5,представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» в судове засідання не з'явилися. З огляду на положення ч.5ст.74,ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним,а неявку такою,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає .

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Звертаючись із даним позовом прокурор, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради зазначав,що спірні земельні ділянки вибули з власності держави з порушенням вимог ст.ст.41,54,112,127 Земельного кодексу України,ст.ст.1,32,37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» ,вони розташовані в зоні охоронюваного ландшафту Музею народної архітектури та побуту України, а відтак державні акти на право власності відповідачів на землю мають бути визнані недійсними , земельні ділянки безоплатно набуті ними мають бути повернуті,а право власності держави на спірні земельні ділянки відновлено.

Задовольняючи позов, суд виходив з того ,що відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки безоплатно від юридичної особи, яка володіла ними на підставі незаконного рішення Київської міської ради, що дає підстави власнику витребувати своє майно.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом відповідно до п. 5 Рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року № 117/990 «Про оформлення права користування земельними ділянками» сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю агрокомбінат "Хотівський" отримало у довгострокову оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки загальною площею 1108,66 га у Голосіївському районі м. Києва.

Рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 року №355/3187 «Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу «Освітянин» (далі ОКЖК «Освітянін» для житлової забудови на АДРЕСА_1» частину зазначених земельних ділянок загальною площею 94,42 га віднесено до земель запасу, житлової та громадської забудови з виключенням їх з категорії земель сільськогосподарського призначення, та передано ОКЖК «Освітянин» разом із міськими землями, не наданими у власність чи користування, площею 14,10 га.

На передані у власність ОКЖК «Освітянин» земельні ділянки площею 16,0345 га, та 92,4814 га кооперативу видано державні акти серії НОМЕР_5 та НОМЕР_6, зареєстровані 08.01.2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Після отримання державних актів на ці земельні ділянки ОКЖК «Освітянин»вніс їх до статутного фонду ТОВ «Будівельне товариство», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 03.03.2008 року згідно з яким внесок ОКЖК»Освітянин» складається із земельних ділянок площею 16,0345 га. та 92,4814 га, розташованих на АДРЕСА_1.

У подальшому земельну ділянку площею 6,0 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 92,4814 га, яка отримана ТОВ «Будівельне товариство» від ОКЖК «Освітянин» за договором дарування від 20.03.2009 року № 651 , було відчужено за договорами дарування : ОСОБА_2, в розмірі 3,0 га ; ОСОБА_7- 1,0 га ; ОСОБА_5 -1,0 га та ОСОБА_5 - 1,0 га.

На підставі цих договорів дарування обдарованими отримано акти на право власності на земельну ділянку: ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3,0 га (кадастровий номер НОМЕР_1) державний акт серії НОМЕР_7, зареєстрований 09.06.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів КМДА за № 07-7-04486.; ОСОБА_7 - на земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер НОМЕР_2) державний акт серії НОМЕР_8 , зареєстрований 27.04.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів КМДА за №07-7-04456; ОСОБА_5 - на земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер НОМЕР_3) державний акт серії НОМЕР_9, зареєстрований 27.04.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів КМДА за №07-7-04458; ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер НОМЕР_4) державний акт серії НОМЕР_10, зареєстрований 27.04.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів КМДА за №07-7-04457.

Спірні земельні ділянки розташовані в зоні охоронюваного ландшафту Музею народної архітектури та побуту України.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.9 Земельного кодексу України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Надання (передача) громадянам та юридичним особам земельних ділянок відбувається згідно з їх цільовим призначенням (ст.20 ЗК України)

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України.).

Судом першої інстанції встановлено ,що рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року №355/3187 «Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу «Освітянин» (далі ОКЖК «Освітянін») для житлової забудови на АДРЕСА_1» визнано незаконним та скасовано.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч.1 ст.387 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю ( ч.2 ст.152 ЗК України).

З урахуванням встановлених обставин, наведених положень закону та роз'яснень Пленуму ВСУ,суд першої інстанції дійшов вірного висновку про витребування спірних земельних ділянок у відповідачів та повернення їх державі і доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення права на мирне володіння своїм майном не можуть бути прийняти до уваги з огляду на наступне.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності» .

Інші доводи апеляційної скарги стосуються оскарження прийнятого судом рішення в частині прийняття та задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами,що оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 752/19459/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 10938/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.