УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 28 жовтня 1990 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилася донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що ОСОБА_4 із 1995 року не сплачує аліменти, унаслідок чого утворилась заборгованість. Крім того, указувала на те, що їхня із відповідачем донька на даний час є повнолітньою, навчається на денній формі навчання, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, якої відповідач не надає, тому просила стягнути на її користь аліменти до закінчення навчання доньки.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 5 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_5, яка продовжує навчання, у розмірі ј частини від всіх видів доходів щомісяця, починаючи з 27 березня 2014 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по виплаті аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що вини ОСОБА_4 у несплаті аліментів немає, оскільки ОСОБА_3 не пред'явила до виконання виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання доньки з відповідача, у зв'язку із цим і відсутні підстави для стягнення неустойки.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилась донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 1993 року було стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки у розмірі ј частини всіх видів заробітку (а.с. 8).

Згідно довідок Залізничного та Франківського ВДВС убачається, що виконавчий лист на виконанні у виконавчих службах не перебуває.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому аліменти відповідач повинен сплачувати від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).

Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватись щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені.

Проте суди не звернули уваги на те, що після набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, коли відповідачу стало відомо про наявність у нього обов'язку по сплаті аліментів, останній зобов'язаний був вжити дії щодо погашення заборгованості за аліментами за вказаний період. Тобто за цей період - це є його заборгованість зі сплати аліментів на утримання його дитини.

Отже, обов'язок утримувати дітей виникає у батьків на підставі факту народження дитини, а не постановлення відповідного судового рішення, яке лише є засобом захисту порушених прав дітей щодо невиконання обов'язку по їх утриманню.

При цьому сам факт звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є доказом того, що відповідач ухилявся від виконання свого обов'язку по утриманню дітей, навіть після набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили.

Однак суди зазначені обставини не врахували, та відмовили у стягненні з відповідача заборгованості зі сплати аліментів з тих підстав, що позивач своєчасно не пред'явила виконавчий лист до виконання.

Разом із тим, ч. 3 ст. 197 СК України передбачено, що суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набуття рішенням законної сили та не пов'язується з моментом відкриття виконавчого провадження.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в залежність від того, чи існувала така заборгованість на час звернення до суду з такою вимогою чи від відкриття виконавчого провадження у справі.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України зазначеного не врахував, не перевірив доводів позивача про те, що відповідач був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти з часу звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини та ухвалення відповідного рішення суду, тому право на отримання аліментів у ОСОБА_3 виникло саме з набранням цим рішенням законної сили; несвоєчасне пред'явлення виконавчого документа до виконання про стягнення аліментів не позбавляє її права, передбаченого ст. 196 СК України, на стягнення неустойки, і таке право виникло з моменту набуття цим рішенням законної сили.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин та фактів. Що спростовують такі доводи, і помилково залишив рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Оскільки допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляну не є (ст. 335 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська