АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/234/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1753/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Карнауха П.М.

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.

секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 71459,77 грн., три проценти річних від простроченої суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 29 жовтня 2008 року та 34167,45 гривень три проценти річних від простроченої суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 09 березня 2009 року, а всього 105627 гривень 22 копійки.

Вирішено питання стягнення судового збору.

З вказаним рішенням не погодились відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які в поданій апеляційній скарзі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.10.2008 року між сторонами укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за умовами якого позивач позичив відповідачам 50 748,00 грн. строком до 05.03.2009 року /а.с.8/.

Крім того, 09.03.2009 року сторонами укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за умовами якого позивач позичив відповідачам 25 500,00 грн. строком до 09.06.2009 року /а.с.8/.

В строк, встановлений договорами відповідачі позику не повернули, тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2011 року, яке набрало законної сили, зменшено стягнуту солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму позики з 100183,41 грн. до 76248,00 грн. (75-76).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

В абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Постановою державного виконавця ВДВС Лубенського МРУЮ від 05.10.2011 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1563, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрат на користь ОСОБА_4 заборгованості по позиці в сумі 76248,00 грн. Надано боржнику строк для добровільного виконання виконавчого документу до 12.10.2011 р.

Разом з тим, установлено, що рішення суду не виконувалося до січня 2016 року.

У справі наявні копії платіжних доручень № 5559 від 31.07.2015 р., №8780 від 16.11.2015 р. про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у сумі 4,52 грн. та 9,09 грн. відповідно; № 5560 від 03.08.2015 р. та №8781 від 17.11.2015 р. - про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 45,18 грн. та 90,91 грн. відповідно (а.с.69-70).

Згідно довідки головного управління статистики у Полтавській області від 22.01.2016 р. індекс споживчих цін у відсотках по Україні за 2009 р. становить 112,3, за 2010 р. 109,1, 2011 р. 104,6, 2012 р. 99,8, 2013 р. 100,5, 2014 р. 124,9, 2015 р. 143,3 (а.с.9).

З урахуванням того, що рішення суду від 19.09.2011 р. не виконувалося до січня 2016 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню солідарно три проценти річних та інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості, за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року, а також за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року - за договором позики від 09.03.2009 року.

Виходячи з розміру суми боргу та періоду несплати, три проценти річних за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року за підрахунком суду складають 10415,00 грн.

Три проценти річних за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року складають 5041,00 грн.

Збитки від інфляції за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року складають 61 980,15 грн.

Збитки від інфляції за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року складають 29 588,18 грн.

З урахуванням наведеного та меж позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачів на користь позивача 3 % річних у загальній сумі 71459,77 грн. (10415+61 044,77) та інфляційних втрат у сумі 34 167,45 грн. (5036,25+29 131,20), надано вірну правову оцінку та не взято до уваги як належний доказ на підтвердження сплати відповідачами в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду квитанцію від 29.12.2011 р. про сплату 1 000,00 грн. (а.с. 68), оскільки відповідно до графи «призначення платежу» кошти перераховані для поповнення карткового рахунку позивача.

Згідно письмових пояснень відповідачів, здійснені ними у 2015 році платежі на суму по 100 грн. зараховувалися на погашення виконавчого збору, відтак суд дійшов вірного висновку про те, що вони не могли вплинути на розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Також судом обґрунтовано відхилено доводи відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач пред'явив позов про стягнення основної суми боргу за договором позики в межах трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними від вимог щодо стягнення основної суми боргу. Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що предявленням позову перебіг позовної давності переривається (висновки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року у справі №6-11878св13).

Окрім того, пославшись на висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, сформований в ухвалі від 21.10.2015 року у справі №6-24300св15, районний суд вірно зазначив, що несплата відповідачами коштів після набрання законної сили рішенням апеляційного суду від 19.09.2011 р., є триваючим правопорушенням, особливістю яких є те, що в них постійно відбувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права стягувача. Тому неможливо встановити момент, з яким можливо пов'язати початок перебігу строку позовної давності. Отже, предмет захисту в даних правовідносинах не обмежений у часі.

Посилання відповідачів на правові позиції Вищого господарського суду України обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки обставини даної справи відмінні від тих, на які посилаються відповідачі.

Доводи апеляційної скарги фактично дублюють заперечення відповідачів проти позову, яким судом першої інстанції надана правова оцінка, відображена в рішенні суду. Відтак, їхні твердження вірних висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням та не заслуговують на увагу колегії суддів.

Таким чином, суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1