АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шаховніна М.О.
№22-ц/796/1598/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа №758/1493/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової О.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 франшизу у розмірі 500 грн. та судовий збір у розмірі 5 грн. та стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України суму страхового відшкодування у розмірі 15956,96 грн. та судовий збір у розмірі 159,57 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 09.07.2013 року сталася ДТП за участю автомобіля «Ford Fiesta» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та «Mercedes-Benz ML 350» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, цивільно-право відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт».

Проте, ПрАТ «СК «Лафорт» постановою Господарського суду м. Києва від 10.09.2014 року визнана банкрутом, а тому страхове відшкодування підлягає стягненню з моторного (транспортного) страхового бюро України в межах ліміту відповідальності, передбаченим страховим полісом.

Крім того, ОСОБА_1 у добровільному порядку не відшкодовує суму франшизи, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися із позовом до суду.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.09.2015 року провадження у справі за позовом ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної шкоди закрито.

Повторним заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.09.2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 500 грн. на відшкодування шкоди та 5 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» - ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» подало апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення змінити та стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України суму страхового відшкодування у розмірі 15956,96 грн. та судовий збір у розмірі 159,57 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач має право отримати страхове відшкодування у розмірі 15956,96 грн. за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, що безпосередньо відноситься до повноважень Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Крім того, згідно постанови Вищого господарського суду України від 14.11.2012 року № 5028/17/22/2012 та оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 року №01-06/15/2014 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з правовідносин страхування», позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування. Відповідно до зазначених законодавчих приписів (ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування») позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду.

Вважає, що судом першої інстанції порушено ч.2 ст.214 ЦПК України, якою передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. ч.1 ст.355 цього Кодексу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Представник позивача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» - ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності їх представника, просив задовольнити апеляційну скаргу та відшкодувати понесені судові витрати.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов в частині вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 28.07.2012 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.048081, за яким були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу «Ford Fiesta» державний номерНОМЕР_2 (a.c. 4).

09.07.2013 року сталася ДТП за участю автомобіля «Ford Fiesta» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та «Mercedes-Benz ML 350» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, цивільно-право відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт» згідно полісу АВ/9782978 (а.с. 78).

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 10.09. 2013 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП (a.c. 10).

11.07.2013 року ОСОБА_3 звернулася до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку (а.с. 5-9).

На підставі звіту №121/07-ТЗ від 19.07.2013 року (а.с. 11-20) страховою компанією ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було складено страховий акт (а.с. 21) та розрахунок страхового відшкодування (а.с. 22) та виплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 16 456 грн.

ПрАТ «СК «Лафорт», яка забезпечувала відповідальність ОСОБА_1, відповідно до постанови Господарського суду м. Києва від 10.09.2014 року визнана банкрутом (a.c. 79-85).

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов'язаний, зокрема, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 16 Закону України «Про страхування» (надалі - «Закон») встановлює, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Отже, судова колегія погоджується з тим, що оскільки договором добровільного страхування була передбачена франшиза - 500 грн., то вона підлягає стягненню з ОСОБА_1

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України виплаченого ОСОБА_3 страхового відшкодування не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, з огляду на таке.

Відповідно до ст.41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика − учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Пунктами 1, 3 ч.1 ст.15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06. 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06. 2009 року № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч.1 ст.1, ст.ст. 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд провадиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог позивач до Моторного (транспортного) страхового бюро України, оскільки ці вимоги повинні розглядатися за правилами господарської юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-467цс15, яка у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - товариства з додатковою відповідальністю «Інтер- Ріск Україна» - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді