Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/4822/13 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ провадження 22-ц/778/35/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„20" січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку недійсним.

У позові зазначав, що 26.11.2003 року ним була надана довіреність відповідачу ОСОБА_3, якою він уповноважив останнього прийняти у ОСОБА_5 житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1 та подарувати їх ОСОБА_4

Згодом, змінивши свої наміри, 16.12.2003 року надав ОСОБА_3 іншу довіреність, якою уповноважив останнього зазначений житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель площею 0,0496 га (державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданий Запорізьким міським управлінням земельних ресурсів 29.04.2003 p.) купити на його ім'я та продати за ціною і на умовах за власним розсудом.

Право власності на вказаний житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями і спорудами він набув 16 лютого 2004 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-1232/2004, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим ОП ЗМБТІ 21.04.2004 року за № 3391592.

Хоча наміру дарувати вказаний будинок ОСОБА_4 у нього не було, ОСОБА_3 на підставі довіреності № КД 3458, виданої ще 26.11.2003 року, діючи поза його волею та без його відома, 24.04.2004 року подарував названий вище житловий будинок своєму батькові ОСОБА_4 При цьому обдарований ОСОБА_4 в спірний будинок так ніколи і не вселявся та у ньому не мешкав.

Посилаючись на те, що вчинений ним правочин, а саме, довіреність ОСОБА_3 була видана 26 листопада 2003 року в результаті помилки щодо змісту повноважень та предмету цього правочину, а також прав та обов'язків сторін, оскільки у нього ніколи не було наміру на уповноваження ОСОБА_3 укладати від його імені договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, враховуючи, що на час видачі довіреності ОСОБА_3 зазначений житловий будинок йому на праві власності не належав, власником він став лише 16.02.2004 року, просив суд визнати недійною довіреність від 26 листопада 2003 pоку, видану ним на ім'я ОСОБА_3, посвідчену нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № КД 3458, визнати недійсним договір дарування житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 497 кв. .м., укладений 24.04.2004 року між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі доручення від 26 листопада 2003 pоку,та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № 386, повернути сторони у первісний стан, поновивши реєстрацію права власності на будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 491 кв.м., за ОСОБА_2

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійною довіреність від 26.11.2003 pоку, видану ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3, посвідчену нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № КД 3458.

Визнано недійсним договір дарування від 24.04.2004 року житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 497 кв.м., укладений між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі доручення від 26.11.2003 pоку, та ОСОБА_7, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № 386.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 497 кв.м., за ОСОБА_4, проведену на підставі договору дарування від 24.04.2004 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № 386.

Поновлено реєстрацію права власності на житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 497 кв.м., за ОСОБА_2 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2004 року .№ 2-1232 /2004р.

Відповідно до ч.1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов"язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

На рішення по даній справі ПАТ «МетаБанк», яке до участі у справі не залучалось і учасником процесу не було, подало апеляційну скарг, в якій зазначає,що на підставі договору іпотеки від 11.02.2008 року, укладеного з ОСОБА_4 в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов"язань за кредитним договором, являється іпотекодержателем житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 497 кв.м. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.01. 2012 року, яке набрало законної сили 16.08.2012 року, на назване майно, як на предмет іпотеки, було звернуто стягнення, з 12.10.2012 року вказане рішення перебуває на примусовому виконанні.

Посилаючись на те, що рішення суду по даній справі порушує права ПАТ „Мета Банк" і постановлене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування того, що з вересня 2012 року сторони по цій справі, з метою ухилення від виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, намагаються визнати недійсними угоди, на підставі яких іпотекодавець ОСОБА_4 набув право власності на предмет іпотеки, однак рішенням апеляціного суду Запорізької області від 28 серпня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 24.04.2004 року було відмовлено, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з 24 липня 2015 року і до судового розгляду призначалась неодноразово.

За повістками ОСОБА_4 не з"являлись, однак подані ними заперечення на апеляційну скаргу та заява про відкладання слухання справи свідчили про інформованість їх про призначені дати слухання. Ці обставини дають підстави вважати, що інформацію про дату слухання справи названі особи отримують з інших джерел, враховуючи, що відповідна інформація розміщувалась на офіційному веб-порталі „Судова влада України".

Крім того, представник ОСОБА_4 ОСОБА_8( а.с.15), яка належним чином була повідомлена про слухання справи, призначені на 12.11.2015 року, на 20.02.2016 року, а отже в силу ч.5 ст. 76 ЦПК України і належними чином повідомленій ОСОБА_4, у вказані судові засідання не з"явились.

З огляду на викладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України справа розглядається за відсутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішеня суду в межах доводів апеляційної скаргитта вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справа, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене по спарві рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 квітня 2004 року ОСОБА_2, від імені якого на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Цекеєвою І.О. 26 листопада 2003 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, подарував ОСОБА_4 житловий будинок з побутовими і господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1(а.с.7).

За довіреністю, виданою ОСОБА_2 26.11.2003 року, останній уповноважував ОСОБА_3 прийняти у ОСОБА_5 зазначений житловий будинок та земельну ділянку та подарувати їх ОСОБА_4, для чого надав йому право, зокрема, укладати договори дарування, одержувати дозволи та інші необхідні документи, у тому числі в БТІ та у реєстратора прав власності на нерухоме майно, подавати від його імені заяви, за нього підписувати договори, а також виконувати всі інші дії, пов"язані з цим дорученням. Строк доручення встановлено 3 роки ( а.с.8).

16 грудня 2003 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Цекеєвою І.О., якою уповноважував останнього купити на його ім"я житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та продати зазначений будинок та земельну ділянку на умовах за його розсудом, а також бути його представником в суді з усіма правами, які надані законом позивачу(а.с.9).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2004 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, яка відбулася 17 грудня 2003 року, за ОСОБА_2 було визнано право власності на названий житловий будинок та 21.04.2004 року здійснена його державна реєстрація(а.с.17-19).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходив з того, що довіреність від 26.11.2003 року, якою ОСОБА_3 надавались повноваження щодо дарування житлового будинку, була видана ОСОБА_2 під впливом помилки, оскільки на час її видачі він не був власником житлового будинку по АДРЕСА_1, а тому помилявся щодо наявності у нього права на розпорядження цим майном шляхом дарування. Видавши довіреність від 16.12.2003 року з повноваженнями купити та продати цей будинок, тим самим підтвердив, що його волевиявлення було направлено на відплатне відчуження майна.

З висновками суду щодо наявності за вказаних обставин підстав для задоволення заявленого ОСОБА_2 позову погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, кірм випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Як роз"яснювалось у п.11 постанови Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянани чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб"єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладання угоди.

Підставою видачі довіреності є договір доручення.

У відповідності зі ст.ст. 64 , 65 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на час видачі оспорюваної довіреності, довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність на укладання угод, що потребують нотаріальної форми, повинна бути нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 69 ЦК України 1963 року, чинність довіреності припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку довіреності, скасування довіреності особою, яка її видала.

Припинення чинності довіреності у зв"язку з видачею довіреності з іншими повноваженнями названою нормою не передбачена, раніше ж видана ОСОБА_2 довіреність від 26.11.2003 року у зв"язку з видачею ОСОБА_3довіреності від 16.12.2003 року ним скасована не була. При цьому як на час видачі довіреності від 26.11.2003 року, так і від 16.012.2003 року власником будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не являвся. Твердження про те, що вказаної обставини на час видачі довіреності від 26.11.2003 року він не усвідомлював, суперечать як змісту довіреності, в якій ОСОБА_3 доручалося прийняти це майно від ОСОБА_5, як від власника, так наступними діями по купівлі будинку за угодою від 17.12.2003 року, яка була визнана дійсною у судовому порядку. Як довіреність від 26.11.2003 року, так і від 16.12.2003 року уповноважували ОСОБА_3на здійснення різноманітних дій по відчуженню будинку.

Згідно зі ст. 386 ЦК України 1963 року договір доручення - це угода, якою одна сторона (повірений) зобов"язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, які створюють для довірителя реальні правові наслідки - виникнення, зміну чи припинення прав і обов"язків.

За вказаних обставин доводи про те, що при видачі ОСОБА_3 довіреності від 26.11.2003 року для дарування певного майна - будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 помилявся щодо природи повноважень, які надавав повіреному, та правового статусу зазначеного майна, не підтверджені доказами, а грунтуються на припущеннях.

Отже рішення по справі ухвалено судом всупереч вимогам ч.4 ст. 60 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку недійсним слід відмовити з підстав недоведеності.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року по даній справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності від 26.11.2003 року та договору дарування від 24.04.2004 року житлового будинку недійсним, скасування та поновлення державної реєстраціі права власності на будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 491 кв.м., за ОСОБА_2, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: