Справа № 303/3591/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 до Торгово-промислової палати України про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Торгово-промислової палати України в липні 2015 р.

Просив визнати незаконним і скасувати наказ № 57-л від 29.05.2015 р. про звільнення його з посади начальника відділу інвестиційного сприяння департаменту сприяння інвестиційної діяльності та регіонального розвитку Торгово-промислової палати України; зобов'язати відповідача поновити його на роботі за попередньо займаною посадою або на посаді не нижче займаної; стягнути з відповідача в порядку ст. 236 КЗпП України середній заробіток за час затримки.

На обґрунтування зазначав, що працював у відповідача з 17.09.2008 р. Наказом № 15л від 02.02.15 р. його було переведено на посаду начальника відділу інвестиційного сприяння департаменту сприяння інвестиційної діяльності та регіонального розвитку, а 29.05.15 р. усно повідомлено про звільнення із цієї посади в зв'язку з виходом на роботу після декретної відпустки попереднього начальника відділу - ОСОБА_3

Сам наказ про звільнення він не отримував, оскільки відмовився його підписувати для подальшого з'ясування обставин. Жодних інших документів, розрахунків і заяв теж не отримував і не підписував. На його звернення до президента та голови профспілкової організації Торгово-промислової палати України відповіді не одержав.

03.06.15 р. ним було отримано розрахунковий лист за травень 2015 р. із зазначенням відповідних сум.

Вважає, що відповідачем було грубо порушено норми трудового законодавства при звільненні його з роботи за п.6 ст. 40 КЗпП України та не проведено з ним (дотепер) кінцевого розрахунку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06.10.2015 р. у позові відмовлено (а.с.61-62).

У апеляційній скарзі та в судовому засіданні ОСОБА_2 і його представник ОСОБА_4 просять скасувати це рішення із підстав, передбачених ст. 309 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України, та ухвалити нове про задоволення позову. Указують на наявність вакансій для переведення (а.с.64-66).

У письмовому запереченні та в судовому засіданні відповідач не визнав скарги як необґрунтованої і просить залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для поновлення ОСОБА_2 на роботі й скасування наказу про його звільнення. Так, на день звільнення ОСОБА_2 були відсутні вакансії, які б відповідали його спеціальності, кваліфікації і посаді.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через невідповідність такого обставинам справи.

Згідно з положеннями ст. 40 ч.1 п.6, ч.2 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому до моменту звільнення наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, що існували на день звільнення, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Установлено, що наказом відповідача № 15л від 02.02.2015 р. на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 позивача на підставі його заяви було переведено на посаду начальника відділу інвестиційного сприяння Департаменту сприяння інвестиційної діяльності та регіонального розвитку з одночасним звільненням його з посади завідувача сектором інновацій Департаменту з питань інновацій (а.с.8, 30, 31).

Наказом відповідача № 57л від 29.05.2015 р. ОСОБА_2 звільнено з 29.05.15 р. з посади начальника відділу інвестиційного сприяння Департаменту сприяння інвестиційної діяльності та регіонального розвитку в зв'язку з виходом на роботу ОСОБА_3 після закінчення відпустки по догляду за дитиною (п.6 ст. 40 КЗпП України) - а.с.8, 32, 33, 47, 48.

Згідно з довідкою відповідача від 25.09.2015 р. станом на 29.05.2015 р. у Торгово-промисловій палаті України були відсутні вакансії, які відповідали б спеціальності, кваліфікації та посаді ОСОБА_2, а посада завідувача сектором Департаменту з питань інновацій, яку займав позивач до переведення на посаду начальника відділу інвестиційного сприяння Департаменту сприяння інвестиційної діяльності та регіонального розвитку на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3, вже не було в зв'язку з ліквідацією Департаменту з питань інновацій (наказом № 9л від 23.01.2015 р.) - а.с.53, 54.

Однак, із наданих відповідачем на запит апеляційного суду штатного розкладу торгово-промислової палати України на 2015 р. і наказу № 08л від 23.01.2015 р. про введення із 01.01.2015 р. у дію цього штатного розкладу установлено та не заперечується представником відповідача, що на момент звільнення ОСОБА_2 у Департаменті сприяння інвестиційній діяльності та регіонального розвитку (де перед звільненням працював позивач) були такі вакансії: у відділі регіонального розвитку - начальник відділу та провідний консультант, а у відділі інвестиційного сприяння - провідний консультант.

Відповідач не пропонував позивачу ці вакантні посади, чим порушив передбачений законом порядок звільнення працівників за ст. 40 п.6 КЗпП України.

За таких обставин позов у цій частині та доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Суд першої інстанції залишив це поза увагою, тобто неналежно встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив, чи були на той час наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, чи було їх запропоновано останньому, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог ст. 40 ч.2 КЗпП України.

Вимога позивача про поновлення його на роботі за попередньо займаною посадою або на посаді не нижче займаної не може бути задоволена через відсутність таких посад.

Так, позивач працював на попередньо займаній посаді лише тимчасово (на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3, яка за наказом відповідача № 56л від 29.05.15 р. приступила до роботи з 02.06.15 р. - а.с.48), посада завідувача сектором Департаменту з питань інновацій, яку займав позивач до переведення на посаду начальника відділу інвестиційного сприяння Департаменту сприяння інвестиційної діяльності та регіонального розвитку на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3, немає у зв'язку з ліквідацією Департаменту з питань інновацій, а вакантні посади йому не пропонувалися.

Позовна вимога про стягнення з відповідача в порядку ст. 236 КЗпП України середнього заробітку за час затримки (розрахунку при звільненні працівника) є необґрунтованою і за своєю правовою природою суперечить вимозі про поновлення на роботі. Вимога ж про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявлялася, а заявлена вимога про стягнення з відповідача в порядку ст. 236 КЗпП України середнього заробітку за час затримки - не змінювалася.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу як аналогічні доводам позовної заяви та суперечні фактичним обставинам справи.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у цілому, а позов - частковому задоволенню.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 535.92 грн. належить покласти на відповідача та присудити державі.

Керуючись ст. 40 ч.1 п.6, ч.2 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 303 ч.1, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 р. скасувати.

3. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

3.1. Визнати незаконним і скасувати наказ Торгово-промислової палати України № 57л від 29 травня 2015 р. про звільнення ОСОБА_2 з роботи за ст. 40 п.6 КЗпП України.

3.2. У решті позову відмовити.

4. Стягнути з Торгово-промислової палати України в дохід держави 535.92 грн. судового збору.

5. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: