Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державної казначейської служби України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про скасування постанови слідчого управління та відшкодування матеріальних збитків і витрат на правову допомогу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06 грудня 2006 року його було незаконно затримано за підозрою у скоєнні злочину та направлено до ізолятора тимчасового тримання на три доби, відповідно до протоколу про затримання особи, підозрюваної в скоєнні злочину від 06 грудня 2006 року, складеного слідчим з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області майором міліції Заставським І.А.

Постановою про накладення арешту на майно від 18 грудня 2006 року слідчий Заставський І.А. наклав арешт на майно ОСОБА_6

17 лютого 2007 року постановою слідчого Заставського І.А. кримінальне переслідування відносно ОСОБА_6 було закрито на підставі ч. 2 ст. 213 КПК України у зв'язку з недоведеністю його участі у скоєнні злочину та вичерпанням можливостей їх отримати.

Постанову про припинення кримінального переслідування відносно позивача у кримінальній справі № 360610032 від 17 лютого 2007 року вручено та направлено йому згідно з вимогами ст. 214 КПК України не було, її копію позивач отримав тільки у грудні 2013 року.

Незважаючи на те, що кримінальне переслідування відносно позивача було закрито, однак арешт з його майна знятий не був, про що ОСОБА_6 дізнався з листа, адресованого слідчим начальнику КП «ДМБТІ» Кривошеєвій Т.Р., зареєстрованого в канцелярії слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 28 липня 2010 року.

Факт невручення позивачу постанови про припинення кримінального переслідування в установленому законом порядку встановлено також рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2013 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2013 року.

Окрім того, що слідчий Заставський І.А. не вручив позивачу копію постанови від 17 лютого 2007 року про припинення кримінального переслідування відносно позивача, він також не виконав і обов'язок щодо вжиття заходів до відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями, як того передбачає ст. 53-1 КПК України.

З метою поновлення своїх законних прав і відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями слідчого Заставського І.А., позивач звернувся до суду і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2012 року стягнуто кошти на його користь на відшкодування завданої моральної шкоди та роз'яснено, що для відшкодування матеріальних витрат і витрат на правову допомогу існує порядок, визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон).

У зв'язку з цим 15 квітня 2013 року ОСОБА_6 у порядку ст. 12 вказаного Закону звернувся до СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просив визначити розмір шкоди, завданої незаконними діями слідчого Заставського І.А.

25 листопада 2013 року першим заступником начальника - начальником СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про відшкодування ОСОБА_6 шкоди у розмірі 1260 грн.

Позивач зазначає, що постанова від 25 листопада 2013 року є передчасною, необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам Закону, оскільки у ній невірно визначено проміжок часу протягом якого ОСОБА_6 знаходився під кримінальним переслідуванням та до нього був застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд, та його майно знаходилось під арештом. Позивач також вважає, що вказана постанова може бути оскаржена у порядку, визначеному ч. 2 ст. 12 Закону, згідно з якою «у разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку».

На підставі вказаного, позивач з урахуванням уточнень просив скасувати постанову СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 25 листопада 2013 року про відшкодування шкоди та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на його користь матеріальні збитки у розмірі 67 196,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 211 270,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків і витрат на правову допомогу.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування відмови у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон) у випадках, передбачених ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються, зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п. 1 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

А у частині 2 вказаної статті Закону передбачено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем були заявлені дві вимоги: про скасування постанови СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 25 листопада 2013 року та відшкодування матеріальних збитків і витрат на правову допомогу.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_6 про скасування постанови СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області закрито.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних збитків, місцевий суд виходив із того, що ці вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки визначення розміру відшкодування не відноситься до компетенції суду, а в стягненні витрат на правову допомогу суд відмовив, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження цих вимог.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року скасовано ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року про закриття провадження у справі і справу в частині вимог ОСОБА_6 про скасування постанови слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Також апеляційним судом змінено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову. При цьому суд виходив із того, що вирішення спору про відшкодування матеріальних збитків і витрат на правову допомогу без вирішення питання щодо законності та обґрунтованості постанови СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, яке передано на новий розгляд до суду першої інстанції, є передчасним.

З такими висновками судів погодитися не можна, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивач, не погоджуючись з розміром відшкодування шкоди, визначеним у постанові СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 25 листопада 2013 року, відповідно до положень ст. 12 Закону оскаржив її до суду та просив стягнути кошти на відшкодування завданих матеріальних збитків, при цьому суди, фактично роз'єднавши позовні вимоги в окремі провадження, вказують на неможливість розгляду однієї вимоги без розгляду іншої, що призвело до залишення існуючого спору без вирішення та як наслідок до порушення судами обов'язку, встановленого статтями 1, 4 ЦПК України.

Таким чином, оскаржувані судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, а тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалаоскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана