АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

03 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Шебуєвої В.А., Українець Л.Д.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 23 червня 2016 року,

встановила:

у січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по Кредитному договору від 08.06.2007 р. в сумі 21 064, 13 дол. США, яка складається із заборгованості по процентам та пені за прострочення виконання зобов'язань, що становить 497 956 грн. 03 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача - Сокуренко Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, між ним та ОСОБА_1 08.06.2007 р. було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 16 674,64 дол. США на строк до 08.06.2012 р. Однак позичальник не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 р. було стягнуто з відповідача та поручителя солідарно заборгованість, яка виникла станом на 29.10.2012 р. в розмірі 19 765, 52 дол. США. Тому позивач просив стягнути на його користь заборгованість по процентам та пені за прострочення виконання зобов'язання на загальну суму 21 064, 13 дол. США, що за курсом НБУ станом на 14.01.2016 р. становить 497 956 грн.03 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка вже була стягнута за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, позивач не зазначив розрахунку заборгованості та не надав доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредиту.

Однак такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було додано копію Кредитного договору, укладеного між ним та ОСОБА_1, копію рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 р., Розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, копію Банківської ліцензії №22 від 05.10.2011 р., Довідку з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) щодо позивача та копії документів щодо відповідача. Тому суд першої інстанції не був позбавлений можливості встановити дійсні правовідносини між сторонами по справі та перевірити наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Відповідач по справі - ОСОБА_1 повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, однак будь-яких заперечень щодо заявленого до нього позову не подавав. З наявного в справі розрахунку заборгованості видно, що ним вносились кошти на погашення тіла кредиту та процентів і останній платіж внесено 31.05.2012 р., що свідчить про те, що відповідач отримав кошти за Кредитним договором від 08.06.2007 р.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України закріплено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В п. 4.1 договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язаних, встановлених в договорі, позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми платежу.

Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Як закріплено в ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові ВС України №6-1206цс15 від 23.09.2015 р.

Отже з відповідача на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

За таких обставини, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення - про задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 р. скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 21 064, 13 дол. США, що за курсом НБ України становить 497 956 грн. 03 коп. та судовий збір в сумі 15 695 грн. 62 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 759/1367/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11629/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.