АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/892/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Кицюк В.С.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Акваріум», яка подана представником БОЙКО Оленою Сергіївною, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Акваріум» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки, середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення та сплатити необхідні внески до Пенсійного фонду України,

встановила:

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ТОВ «Акваріум», в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, просила:

- визнати дії відповідача щодо затримки у видачі трудової книжки, не проведення повного розрахунку в передбачені законом строки при звільненні, не ознайомлення позивача з наказом про звільнення та ненадання повної відповіді на заяву позивача неправомірними;

- стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки за період з 06.04.2009 року по 21.10.2014 року в розмірі 101 619 грн. 24 коп. на підставі ст.235 КЗпП України;

- зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення позивача 21.10.2014 року (день видачі трудової книжки) із внесенням до трудової книжки відповідного запису;

- стягнути з відповідача компенсацію за всі дні невикористаної відпустки в сумі 2168 грн. 51 коп.;

- стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06.04.2009 по день фактичного розрахунку на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України;

- зобов'язати відповідача сплатити необхідні внески до Пенсійного фонду України за весь час вимушеного прогулу позивача;

- стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 516 грн. 42 коп.; витрати на відправку поштової кореспонденції в розмірі 6 грн. 80 коп.,

- стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Акваріум» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 101 619 грн. 24 коп. за вирахуванням обов'язкових платежів та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 516 грн. 42 коп.

Стягнуто з ТОВ «Акваріум» на користь ОСОБА_2 1016 грн. 19 коп. моральної шкоди. В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Акваріум» на користь держави судовий збір - 1264 грн. 96 коп.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду та задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що 06.04.2009 року ТОВ «Акваріум» не було запропоновано їй ознайомитись з наказом про звільнення та отримати трудову книжку. Посилалась на те, що свідок ОСОБА_4, яку викликали представники відповідача, підпис якої нібито міститься в акті від 06.09.2009 року, не пам'ятає про факт підписання акту позивачем та зазначала, що не бачила ОСОБА_2 06.04.2009 року, а тому вона не могла підписати або неправомірно підписала акт. Вважає, що зазначений акт, який ліг в основу обґрунтування рішення суду, не може бути підтвердженням відмови від ознайомлення з наказом про звільнення та в отриманні трудової книжки, не може братися до уваги судом та бути належним доказом.

Посилання суду першої інстанції на те, що видача в жовтні 2014 року трудової книжки не допомогла позивачу працевлаштуватись, а відтак вказати про вимушений прогул підстав немає, вважає необґрунтованими, оскільки, враховуючи ч.2 ст. 24 КЗпП, в період в який не було трудової книжки вона не могла укласти трудовий договір, а тому це є вимушений прогул.Факт неможливості працевлаштування у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки (вимушений прогул) та факт не працевлаштування після отримання трудової книжки не може бути підставою для обґрунтування наявності вимушеного прогулу за період з 06.04.2009 року по 21.10.2014 року.

Крім того, вважає незаконною відмову суду в задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ «Акваріум» компенсації за всі дні невикористаної відпустки в сумі 2168 грн. 51 коп. відповідно до ст. 83 КЗпП України, оскільки ТОВ «Акваріум» не було доведено надання їй відпусток, окрім 6 календарних днів за період роботи з 01.12.2007 року по 30.11.2008 року.

Просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та крім стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки, на суму 101 619 грн. 24 коп., просила також стягнути середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні до винесення рішення судом - 121 445 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ТОВ «Акваріум» - Бойко О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказувала, що згідно з видатковим касовим ордером від 06.04.2009 року ТОВ «Акваріум» було здійснено нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за квітень 2009 року у розмірі 1300 грн. 81 коп. Таким чином, товариство виконало обов'язок щодо нарахування заробітної плати в останній робочий день працівника 06 квітня 2009 року.

Крім того, в розрахунковому листку з виплати заробітної плати не може бути вказана інша дата, ніж кінцева дата місяця за який проводиться нарахування, а виплата, пов'язана з оплатою праці, не може бути проведена інакше як за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача, або за видатковими відомостями.

Вказувала, що жодних доказів, якими підтверджено наявність моральної шкоди та причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача, не надано. Відсутність бажання ОСОБА_2 звернутись до ТОВ «Акваріум» з метою отримання трудової книжки, не може вважатись виною відповідача. Крім того, ОСОБА_2 не зазначила факти заподіяння моральних чи фізичних страждань, всі підстави (твердження) мають абстрактний характер, не надано розрахунку суми заподіяної шкоди, докази її наявності у визначеному розмірі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити, а скаргу відповідача - відхилити.

Представники відповідача Бєлозьорова О.С. та Гембара О.Ю. підтримали апеляційну скаргу відповідача, доводи апеляційної скарги позивача вважали безпідставними та просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають відхиленню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу №06/135к від 01.12.2006 року ТОВ «Акваріум» прийняв її на роботу на посаду начальника відділу реклами. Відповідно до наказу ТОВ «Акваріум» від 06.04.2009 року №78 ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника відділу реклами за власним бажанням, але в день звільнення повний розрахунок не проведено, трудову книжку не видано, з наказом про звільнення не ознайомлено.

06.04.2009 року вона була на роботі, написала заяву, познайомилася із особою, яку ймовірно запросили на її місце, і почала передавати йому свої «справи». Вказувала, що у неї з керівником ТОВ «Акваріум» «не дуже гарні стосунки», мав місце конфлікт, який виник з приводу, на її думку, невчасної виплати останнім часом заробітної плати.

Посилалась на те, що відповідач був зобов'язаний видати трудову книжку в цей же день звільнення, але цього не зробив. В подальшому протягом п'яти наступних років її не впускали до ТОВ «Акваріум», відтак засвідчити своє бажання отримати трудову книжку та повний розрахунок при звільненні вона не могла.

Зазначала, що на вимогу в заяві позивача від 03.09.2014 року, яку було направлено на адресу ТОВ «Акваріум», щодо повідомлення в письмовій фірмі про нараховані суми повного розрахунку, який не було проведено при звільненні, відповідач письмової відповіді не надав. 21.10.2014 року представником позивача було отримано копію наказу про звільнення ОСОБА_2, довідку про заробітну плату за 6 місяців, трудову книжку та розрахунок в сумі 1300 грн. 81 коп.

Вказувала, що затримка видачі трудової книжки перешкоджала працевлаштуванню позивача, отже позивачем було втрачено безперервний стаж роботи, загальний стаж роботи та страховий стаж, при якому роботодавці повинні були відраховувати внески до пенсійного фонду.

Вважає, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, викликаного затримкою у видачі трудової книжки за період з 06.04.2009 року по 21.10.2014 року в сумі 101 619 грн. 24 коп. на підставі ч.4 ст.235 КЗпП України.

Згідно з п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому випадку є день видачі трудової книжки, а про новий день звільнення видається наказ та вноситься запис до трудової книжки працівника, раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п.2.10 цієї Інструкції.

Отже, відповідачем має бути виданий наказ про звільнення від 21 жовтня 2014 року, оскільки затримка у видачі трудової книжки викликана провиною відповідача.

Крім того, зазначає, що за час своєї роботи у відповідача позивач перебувала у відпустці лише 1 раз - 6 календарних днів за період роботи з 01.12.2007 року по 01.12.2008 року. Однак, ТОВ «Акваріум» листом від 12.11.2014 року повідомило позивача про те, що за час роботи їй були надані щорічні оплачувані відпустки за період з 01.12.2007 року по 17.02.2009 року, що не відповідає дійсності. Тому з урахуванням відсутності заяв позивача та наказів товариства про надання відпусток вважає, що їй не було в повній мірі проведено компенсацію за всі дні невикористаних відпусток.

Необхідність стягнення з відповідача на свою користь компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 516 грн. 42 коп. мотивована посиланням на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати».

Вищенаведені порушення норм трудового законодавства призвели до її моральних страждань, які обумовлені тим, що без трудової книжки вона не могла працевлаштуватися, відтак отримувати гідну заробітну плату, втратила можливість врахування її стажу роботи для призначення пенсії тощо. Позбавлена можливості стати на облік осіб у відповідний центр зайнятості. Також, відповідачем були порушені строки повного розрахунку при звільненні, чим було порушено її права і це також призвело до душевних страждань. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач оцінює в 50 000 грн.

Вирішуючи зазначений спір, суд першої інстанції встановив, що в день звільнення 06 квітня 2009 року позивач ОСОБА_2 працювала та була на роботі, і вказана обставина сторонами не заперечується.

Згідно з актом про відмову працівника від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 06 квітня 2009 року, заступником генерального директора ТОВ «Акваріум» Берестецькою О.С., бухгалтером ОСОБА_9, менеджером з реклами ОСОБА_4 було засвідчено, що 06.04.2009 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_2, яка працювала на посаді начальника відділу реклами і була звільнена 06.04.2009 року, на підставі заяви про звільнення за власним бажанням та наказу № 78 від 06.04.2009 року генеральним директором ТОВ «Акваріум» Бліндером Р.Х. запропоновано ознайомитись із зазначеним наказом та отримати трудову книжку, проте ОСОБА_2 відмовилась, свою відмову не мотивувала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки, суд першої інстанції виходив із вимог ч. 4 ст. 235 КЗпП України, п.4.1, п.6.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року, та встановлених в судовому засіданні обставин про те, що в день звільнення 06.04.2009 року позивач працювала та на пропозицію роботодавця отримати трудову книжку - відмовилась, протягом п'яти років після звільнення з жодними заявами, вимогами про видачу трудової книжки не зверталась. Тому суд дійшов висновку, що вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу - судом не встановлено, а тому підстави для задоволення зазначених позовних вимог - відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення позивача 21 жовтня 2014 року, тобто в день фактичного отримання позивачем трудової книжки, суд першої інстанції також виходив з того, що вини власника у затримці видачі трудової книжки не встановлено.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції встановив, що виплата всіх належних позивачу сум, що належать їй від товариства, у день звільнення проведена не була.

Так, судом встановлено, що лише після звернення позивача з заявою 05.09.2014 року, їй 09.09.2014 року було запропоновано відповідачем з'явитись до ТОВ «Акваріум» для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку.

21 жовтня 2014 року позивачу була передана трудова книжка та проведено повний розрахунок. Згідно з видатковим касовим ордером від 06 квітня 2009 року сума в розмірі 1300 грн. 81 коп. була виплачена ОСОБА_2 21.10.2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що доказів тих обставин, що позивачу було запропоновано в день звільнення отримати розрахунок, відповідачем не надано, а згідно з розрахунковим листком за квітень 2009 року належні до виплати ОСОБА_2 суми були нараховані лише 30 квітня 2009 року. В подальшому відповідач також не повідомляв позивача про можливість отримати розрахунок. За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум при звільненні, а тому на підставі ст. 116, 117 КЗпП України дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період по день фактичного розрахунку - 21 жовтня 2014 року.

При обчисленні середнього заробітку суд керувався ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п.2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року та встановив, що середньоденна заробітна плата складала 73 грн. 16 коп. А тому загальна сума середнього заробітку за весь час затримки ( 1389 робочих днів) складає 101 619 грн. 24 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача сплатити відповідні внески до Пенсійного фонду України, суд першої інстанції входив з того, що це є обов'язком відповідача при виплаті суми середнього заробітку, тому достатнім є зазначення у рішенні про вирахування із суми 101 619 грн. 24 коп. обов'язкових платежів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку в сумі 2168 грн. 51 коп., суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за невикористану відпустку була нарахована відповідачу у квітні 2009 року, а виплачена 21.10.2014 року в повному обсязі разом із заробітною платою за 4 робочих дні квітня 2009 року. Належних доказів тих обставин, що компенсація нарахована невірно, виходячи із кількості днів невикористаної відпустки, не за весь період невикористаної відпустки, позивачем суду не надано. Натомість відповідачем на підтвердження його заперечень подані відповідні докази.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати - на суму 516 грн. 42 коп., суд першої інстанції керувався положеннями ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та виходив із встановлених обставини щодо проведення розрахунку відповідачем у сумі 1300 грн. 81 коп., що належали виплаті при звільненні, лише 21.10.2014 року та розміру індексу інфляції за період невиплати - 39,7.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач порушив законні права позивача на виплату розрахунку при звільненні, що призвело до певних душевних страждань позивача, дійшов висновку про заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди. Розмір відшкодування суд визначив, виходячи із характеру спору, тривалості психологічних страждань позивача, вимог розумності і справедливості, у розмірі 1016 грн. 19 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на відправку відповідачу поштової кореспонденції в сумі 6 грн. 80 коп., суд першої інстанції виходив з того, що зазначені витрати не можуть бути визнані судовими витратами, а також не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідальність за організацію і ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, а тому вона вважає доведеною вину ТОВ «Акваріум» у затримці видачі ОСОБА_2 трудової книжки, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки - колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов вірного висновку про відсутність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу.

Доводи апеляційної скарги позивача, що полягають у переоцінці наданих відповідачем доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначеним доказам суд першої інстанції надав належну правову оцінку, зокрема: акту про відмову отримати трудову книжку від 06.04.2009 року, показам свідка ОСОБА_4, що підписувала вказаний акт, розрахунковому листку про нарахування заробітної плати, в тому числі за 06.04.2009 року.

Також судом першої інстанції було правильно прийнято до уваги визнану в судовому засіданні обома сторонами обставину, що позивач ОСОБА_2 в день звільнення працювала та знаходилась на роботі, а також те, що жодних доказів звернення до відповідача за отриманням трудової книжки у період після звільнення ( більш ніж 5 років) позивачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що навпаки, відповідач мав вживати заходів до вручення трудової книжки позивачу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки п.4.2 вищевказаної Інструкції покладає на власника обов'язок надіслати працівнику поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки у тому випадку, якщо працівник був відсутній на роботі в день звільнення.

Відповідно до п.6.2 Інструкції трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

За викладених обставин суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та про зміну дати звільнення на 21.10.2014 року.

Крім того, слід зазначити, що затримка видачі трудової книжки та не проведення розрахунку при звільненні за один і той самий період не тягне за собою нарахування середнього заробітку за цей період у подвійному розмірі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «Акваріум» про відсутність вини товариства у неотриманні позивачем розрахунку у день звільнення - є аналогічними запереченням відповідача на позовну заяву, що були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані судом необґрунтованими.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-15цс13 від 27.03.2013 року, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом першої інстанції надано правильну оцінку акту про відмову працівника від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 06.04.2009 року, в якому жодним чином не зазначено про те, що відповідачем було запропоновано отримати і суму коштів, належних працівнику при звільненні.

При цьому з розрахункового листка за квітень 2009 року вбачається, що сума заробітної плати за 4 робочі дні - 285 грн. 71 коп. та компенсація невикористаної відпустки за 26 днів - 1301 грн. 82 коп. ( всього 1587 грн. 53 коп., до видачі - 1300 грн. 81 коп.), були нараховані до виплати лише 30.04.2009 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суми були нараховані до виплати 06.04.2009 року і вказана обставина підтверджується видатковим касовим ордером, складеним 06.04.2009 року, в якому зазначена сума до видачі - 1300 грн. 81 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначений видатковий касовий ордер неможливо визнати належним та допустимим доказом, враховуючи наступне.

Відповідно до п.3.5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 року, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням

одержаної суми. Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові

касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

Відповідно до п. 3.6. зазначеного Положення, видачу готівки касир проводить тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері або видатковій відомості. Якщо видача готівки проводиться за довіреністю, оформленою у встановленому порядку згідно із законодавством України, у тому числі й особи, що не має змоги у зв'язку з хворобою або з інших поважних причин поставити підпис власноручно, то в тексті ордера після прізвища, імені та по батькові одержувача готівки бухгалтер зазначає прізвище, ім'я та по батькові особи, якій довірено одержати готівку.

Пунктом 3.10 Положення визначено, що у касових ордерах зазначається підстава для їх складання і перелічуються додані до них документи. Приймання і видача готівки за касовими ордерами може проводитися тільки в день їх складання.

Як вбачається із наданої представником відповідача копії видаткового касового ордера № 185 від 06.04.2009 року на суму 1300 грн. 81 коп. на ім'я ОСОБА_2, в ньому зазначена дата отримання коштів 06 квітня 2009 року, проте підпису позивача зазначений касовий ордер не містить.

Разом з тим, відповідно до акту передачі документів та повного розрахунку від 21.10.2014 року, кошти були отримані 21 жовтня 2014 року ОСОБА_5, підпис якої міститься в акті та зазначеному касовому ордері, та яка була уповноважена на отримання коштів нотаріально посвідченою довіреністю від ОСОБА_2 від 17 жовтня 2014 року. Зазначені обставини підтверджені відповідачем в його апеляційній скарзі ( а.с. 17,97).

Отже посилання представників відповідача про те, що в товаристві протягом більш ніж п'яти років зберігався видатковий касовий ордер, не підписаний одержувачем коштів, - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі дії є порушенням касової дисципліни.

Крім того, у видатковому касовому ордері зазначені серія, номер і дата видачі паспорта, що посвідчує особу ОСОБА_2, що є порушенням вимог п.3.6 Положення, оскільки фактична видача коштів за цим ордером здійснена іншій особі за довіреністю, яка в ордері взагалі не зазначена, а дата видачі коштів (21.10.2014 року) не відповідає даті, що вказана в ордері (06.04.2009 року).

Також в даному касовому ордері не зазначено підставу видачі коштів ( як-то : наказ, розпорядження), натомість в графі «підстава» зазначено - «зарплата за квітень 2009 року».

Таким чином, посилання представника відповідача на те, що зазначеним касовим ордером підтверджується та обставина, що кошти були нараховані та підготовлені до видачі позивачу в день звільнення, проте вона безпідставно не з'явилась за їх отриманням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за змістом п.3.5, 3.6 Положення, складання видаткового касового ордера за відсутності фізичної особи, яка пред'являє паспорт, чи інший документ, що посвідчує її особу, не передбачено, адже видача готівки за касовими ордерами може проводитися тільки в день їх складання. При цьому для виведення залишку готівки в касі заборонено приймати видаткові касові ордери, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

Між тим, жодних доказів переведення зазначеної суми на депонент після закінчення строків, коли зазначена сума мала бути виплачена, - відповідачем не надано.

Отже, за наявності порушень п. 3.5, 3.6, 3.10 вищевказаного Положення надану відповідачем копію видаткового касового ордеру не може бути визнано належним і допустимим доказом тих обставин, що кошти для розрахунку були підготовлені для виплати позивачу 06.04.2009 року, проте не отримані з її вини.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів вважає правильними.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ТОВ «Акваріум» не було доведено надання позивачу відпусток протягом періоду роботи з 01.12.2006 року по 30.11.2008 року, а тому вона вважає безпідставною відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку за вказаний період у кількості 32 календарні дні на суму 2168 грн. 51 коп.

У зв'язку з цим позивач вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не повинна обмежуватись нарахуванням по дату проведення розрахунку 21.10.2014 року, а підлягає нарахуванню по день ухвалення рішення суду, оскільки зазначену компенсацію відповідач не виплатив до цього часу.

Проте вищевказані доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Відповідно до листа-відповіді від 12.11.2014 року на звернення ОСОБА_2 генеральним директором ТОВ «Акваріум» позивачу було повідомлено, що згідно з наявною у товаристві документацією, позивачу були надані щорічні оплачувані відпустки : з 27.09.2007 року по 28.09.2007 року - 2 календарні дні; з 14.12.2007 року по 20.12.2007 року - 7 календарних днів; з 05.05.2008 року по 08.05.2008 року - 4 календарні дні; з 07.07.2008 року по 11.07.2008 року - 5 календарних днів; з 08.09.2008 року по 21.09.2008 року - 10 календарних днів та 4 календарні дні; з 12.02.2009 року по 17.02.2009 року - 6 календарних днів.

Також при звільненні нарахована компенсація за невикористану частину відпустки - 26 календарних днів на суму 1301 грн. 82 коп. ( а.с. 94-а, том 1).

На підтвердження вищевказаних обставин відповідачем було надано докази нарахування оплати днів відпустки - розрахункові листки за вересень 2007 року, грудень 2007 року, травень 2008 року, липень 2008 року, вересень 2008 року, лютий 2009 року, квітень 2009 року; копію заяви про надання відпустки від 09.02.2009 року та відповідного наказу від 12.02.2009 року ( а.с. 118-124).

Відповідно до наданого відповідачем акту № 1 від 13.03.2015 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, накази по товариству про надання щорічних оплачуваних відпусток з 1999 по 2009 рік були відібрані для знищення.

Однак зазначена у листі відповідача від 12.11.2014 року інформація щодо кількості використаних днів відпусток підтверджується даними особової картки позивача ОСОБА_2, копія якої була надана представниками відповідача в суді апеляційної інстанції на клопотання позивача, у якій зазначено період, за який надавалась відпустка, дата початку та дата закінчення відпустки, кількість календарних днів та номер наказу.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для стягнення компенсації за невикористані дні відпусток в кількості 32 календарні дні на суму 2168 грн. 51 коп., висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, оскільки розрахунок з позивачем було проведено 21.10.2014 року, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення по 21.10.2014 року.

Доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для нарахування суми середнього заробітку до дня винесення рішення суду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки 21.10.2014 року відповідач провів розрахунок у повному обсязі, в тому числі виплатив позивачу всю суму компенсації за невикористану відпустку.

Доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтовану відмову судом у задоволенні її позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо затримки видачі трудової книжки, не проведення повного розрахунку при звільненні, не ознайомлення позивача з наказом про звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначена вимога не передбачена законом як спосіб захисту порушеного права працівника. Встановлення судом таких неправомірних дій як обставин, на які посилається позивач, можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні чи за час затримки видачі трудової книжки.

Доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтованість відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 6 грн. 80 коп. поштових витрат, що є понесеними збитками для відновлення свого порушеного права відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки зазначені витрати є оплатою послуг за бажанням позивача, та не є збитками, спричиненими позивачу внаслідок дій відповідача.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Акваріум» щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не виплатив позивачу при звільненні належну їй суму заробітної плати, чим порушив її законні права.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач порушив законні права позивача на виплату належних позивачу сум при звільненні, що призвело до необхідності вживати дій для відновлення свого порушеного права та потягло за собою певні душевні страждання, дійшов вірного висновку про заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди.

При цьому суд належним чином врахував характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, а тому правильно, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди в сумі 1016 грн. 19 коп.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 щодо суттєвого заниження судом першої інстанції розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки усі обставини щодо заподіяння позивачу моральної шкоди судом першої інстанції враховані, а розмір відшкодування моральної шкоди визначено з дотриманням вимог розумності та справедливості.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Акваріум» - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: