УХВАЛА

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до селянського фермерського об'єднання «Володимирівське», третя особа - ОСОБА_4, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 21 грудня 1993 року по 27 березня 2014 року він працював у селянському фермерському об'єднанні «Володимирівське» (далі - СФО «Володимирівське») головним інженером. 27 березня 2014 року відповідно до наказу від 27 березня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи, однак у передбачені законом строки відповідач не провів з ним розрахунок.

З урахуванням зазначеного, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90 381 грн 20 коп.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з СФО «Володимирівське» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 340 грн 72 коп. Стягнуто з СФО «Володимирівське» на користь держави судовий збір у розмірі 743 грн 40 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року рішення районного суду змінено. Зменшено розмір стягнутого середнього заробітку з 74 340 грн 72 коп. до 12 тис. грн. Зменшено розмір судового збору, стягнутого з СФО «Володимирівське» на користь держави, до 819 грн 20 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, у строки передбачені ст. 116 КЗпП України, не проведено з позивачем розрахунок при звільненні. Час затримки розрахунку становить з 28 березня 2014 року (наступний день після звільнення) по 7 жовтня 2015 року (день переказу заборгованості із заробітної плати), тобто 381 робочий день.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, посилаючись на п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 та правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 21 грудня 1993 року по 27 березня 2014 року ОСОБА_3 працював у СФО «Володимирівське» головним інженером.

Відповідно до наказу № 4 від 27 березня 2014 року позивача ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади.

При звільнені позивачу не було виплачено заробітну плату, тому ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь заробітну плату за період з 1 січня 2010 року по березень 2014 року у розмірі 21 585 грн 29 коп.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 8 квітня 2015 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з СФО «Володимирівське» на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 12 305 грн 18 коп.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця правова позиція стосується застосування принципу співмірності у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати сум при звільненні, тобто при одночасному вирішенні вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог, та не вказав, у чому полягає спір між сторонами щодо розгляду невиплаченої при звільненні заробітної плати і як цей спір вирішено.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 313, 316 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, а тому дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик