Справа № 202/6103/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 листопада 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

судді Бєльченко Л.А.

при секретарі Терещук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, Міське комунальне підприємство «Бюро по обміну житлових приміщень» про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, указуючи, що 04.01.2014 року померла ОСОБА_6З , яка за час свого життя, а саме 09.09.2008 року склала заповіт на його ім.*я, яким заповіла все належне їй майно. На момент смерті ОСОБА_6 проживала разом із ним, позивачем, у квартирі АДРЕСА_1. За час свого життя вона звернулася до виконкому Дніпропетровської міської ради із заявою про приватизацію цієї квартири, але не встигла її оформити на своє ім.*я за таких обставин.

Раніше ОСОБА_6 на підставі ордеру користувалася і проживала разом зі членами своєї сім*ї ОСОБА_7М та ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_2. Згодом ця квартира була обміняна на спірну квартиру. Проте під час збору документів на приватизацію цієї квартири було з*ясовано, що відповідачі, ще до того як здійснити обмін спірної квартири, подали 06.07.1999 року до виконкому Дніпропетровської міської ради заяву про приватизацію даної квартири. 02.09.1999 року відповідачі обміняли спірну квартиру на квартиру АДРЕСА_3, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_6 А 13.09.1999 року, тобто через декілька днів після обміну квартирами , відповідачі отримали свідоцтво про право власності на житло на спірну квартиру.

Вважаючи себе єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, позивач просив суд

визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № 28-14/99 від 06 липня 1999 року, видане на квартиру АДРЕСА_4 та зареєстроване в КП ДМБТІ в реєстровій книзі № 514п-1553-254 на ім*я відповідачів, оскільки останні не мали права приватизувати цю квартиру, здійснивши її обмін на іншу. Просив скасувати державну реєстрацію права власності на цю квартиру за відповідачами та

визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на цю квартиру.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9М підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з*явилися ( а.с.40,41,44).

Представники третіх осіб в судове засідання також не з*явилися. Від Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори надійшов лист з проханням розглядати справи без участі їх представника ( а.с. 42).

За згодою представника позивача, суд відповідно до статей 224-226 ЦПК України розглядає справу заочно, на підставі наявних доказів.

З*ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на підставі обмінного ордеру 005667 від 02.09.1999 року користувалася і проживала разом із членами своєї сім*ї ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_5 ( а.с. 10).

З 2008 року в даній квартирі разом із ОСОБА_6 проживав позивач ( а.с. 68,69).

09.09.2008 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім *я ОСОБА_1О.( а.с. 9).

04.01.2014 року ОСОБА_6 померла ( а.с. 8).

Із оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи після смерті ОСОБА_10З убачається, що ОСОБА_1О у встановлений статтею 1268 ЦК України строк звернувся до нотаріальної контори за оформленням спадкових прав відповідно до статті 1233 ЦК України.

Проте постановою від 26.02.2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_4, оскільки право власності на цю квартиру зареєстровано за іншими особами (а.с.66).

Інші особи за оформленням спадкових справ до нотаріуса не зверталися.

В судовому засіданні встановлено, що свідоцтво про право власності на житло на указану квартиру на ім.*я ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровано за останніми 13.09.1999 року, тобто вже після отримання сім*єю ОСОБА_6 обмінного ордеру на спірну квартиру і вселення в неї ( а.с.12).

За змістом частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» убачається, що право на приватизацію квартир ( будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах

( будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Приймаючи до уваги, що на час реєстрації та видачі відповідачам свідоцтва про право власності на спірну квартиру 12.09.1999 року , останні в ній не проживали, оскільки обміняли цю квартиру на іншу ( квартиру, в котрій проживала сім*я ОСОБА_6), вони не мали права на отримання її у власність шляхом приватизації.

З огляду на це, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло № 28-14/99 від 06 липня 1999 року, видане на квартиру АДРЕСА_4 та зареєстроване в КП ДМБТІ в реєстровій книзі № 514п-1553-254 на ім*я ОСОБА_2 І, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру за відповідачами.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 20.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз*яснино, що в разі не передання квартири( будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли найма звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак фона не була розглянута в установлений строк або в її задоволені було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборони для передачі квартири наймачеві.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за час свого життя ОСОБА_6 зверталась із заявою про приватизацію цієї квартири, але ж відповідачі приватизували її без достатніх правових підстав, суд визнаючи недійсним свідоцтво про право власності на житло № 28-14/99 від 06 липня 1999 року, видане на квартиру АДРЕСА_4 та зареєстроване в КП ДМБТІ в реєстровій книзі № 514п-1553-254 на ім*я відповідачів, вважає можливим визнати право власності на цю квартиру за позивачем ОСОБА_1 як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_11, яка не встигла оформити право власності на спірну квартиру за час свого життя.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України,ст.ст. 1233,1235 1268, 1270 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № 28-14/99 від 06 липня 1999 року, видане на квартиру АДРЕСА_4 та зареєстроване в КП ДМБТІ в реєстровій книзі № 514п-1553-254 на ім*я ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 на ім*я ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_1 ( іпн. НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлої 04.01.2014 року, на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 30,50 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі по 156 грн. 87 коп. з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, яка подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя - Бєльченко Л.А.