Справа № 489/3682/16-ц
Номер провадження 2/489/2106/16
РІШЕННЯ

Іменем України

14 листопада 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановив

В липні 2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона отримала на своє ім'я ордер на проживання в квартирі разом з членами своєї сім'ї. Разом з ними за вказаною адресою оселився відповідач. Вказує, що відповідач мешкає в квартирі без її на те згоди, постійно порушує громадський порядок, влаштовує сварки, ображає позивача та завдає їй тілесних ушкоджень.

З цих підстав позивач просив суд виселити відповідача із наданої для проживання позивачу квартири без надання йому іншого житла.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

12.09.2014 видано ордер №38 серії 009242 на житлове приміщення на ім'я позивача на право його заселення та членів його сім'ї (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5) в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до заяви від 21.04.2016 позивач звернулась до начальника Ленінського ВПГУ національної поліції в Миколаївській області, в якій зазначила, що відповідач застосовує до неї насильство у зв'язку з чим просила застосувати до нього передбачені законом заходи.

На вказану заяву, Ленінський відділ поліції в Миколаївській області ГУНП листом від 27.04.2016 повідомив, що за результатами перевірки прийнято рішення про припинення перевірки за даним фактом.

Відповідно до листа від 11.05.2016 грубого порушення громадського порядку в ході перевірки виявлено не було.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Більш того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил допустимості засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Під порушенням правил співжиття слід розуміти не просто створення певних незручностей для мешканців будинку чи безпосередньо для власника, а вчинення умисних дій, пов'язаних із зневагою до соціальних норм сумісного проживання. Зневага до соціальних норм сумісного проживання - це вчинення сварок, бійок, нанесення образ, ігнорування вимог про дотримання тиші, тощо. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є достатньою підставою для виселення.

Позивачем не надано суду доказів того, що було зафіксовано порушення відповідачем громадського порядку, правил співжиття тощо і до нього застосовувались заходи впливу різними органами.

Тому суд приходить до висновку про недоведеність підстав позову, а саме передбачених ст. 116 ЖК УРСР.

Щодо посилання позивача на той факт, що відповідач самоправно та без її згоди вселився до квартири, суд виходить з такого.

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами відповідач вселився до квартири більше двох років тому і позивач не зверталась до суду або інших органів щодо його виселення як особи що самоправно вселилася. Більше того, сторони тривалий час проживали в квартирі. З позовом про виселення позивач звернулася задовго після вселення відповідача тому суд приходить до висновку, що відповідач вселився за згодою наймачів.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 212-214, 224, 225 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв