Справа 688/3525/16-ц
№ 2/688/1158/16
10 листопада 2016 року Шепетівський міськрайонний суд
Хмельницької області в складі:
головуючого - судді Березової І.О.
при секретарі Грицак Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Шепетівки
цивільну справу за позовом ОСОБА_1
про розірвання шлюбу,
що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 1990 року, подружні стосунки припинили, оскільки перестали розуміти одне одного, та проживають окремо.
Від шлюбу сторони мають двох дітей, які на даний час є повнолітніми.
В своїй позовній заяві позивач вказав, що спільне життя у них з дружиною не склалося. Причиною вказаних обставин є те, що вже близько року вони разом не проживають, спільного господарства разом не ведуть та не спілкуються. Дружина разом з донькою та онукою виїхали проживати до своєї матері, тому тривалий час разом не проживають. На даний час він зустрічається з іншою жінкою, з якою планує створити сім'ю та зареєструвати шлюб. Вони фактично припинили між собою шлюбні відносини, сім'я фактично розпалася. Вищезазначені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, вказав, що дружина виїхала за межі України, наміру повертатися не має.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, заяви про слухання справи у її відсутність суду не надала.
На підставі наведеного, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Частиною 3 ст. 109 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, а також права їхніх дітей.
Вислухавши позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки вищенаведені обставини дають підстави суду дійти до висновку, що причини, за якими позивач звернувся до суду, є обґрунтованими, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими: шлюб їх є формальним, оскільки близько року сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, разом не проживають. До таких висновків суд прийшов з тих підстав, що причини, за якими позивач звернувся до суду, є обґрунтованими, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки позивач не бажає поновлювати подружніх стосунків, не бажає миритися, обоє втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, на даний час проживають окремо, у позивача є друга жінка, з якою він планує укласти шлюб, позивач просив не надавати строк для примирення, майном поділилися добровільно.
На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що розлад в сім'ї і конфлікти носять не тимчасовий характер, позов обґрунтований серйозними доказами, тривалий час сторони разом не проживають, не підтримують подружніх стосунків, сім'я їх розпалася, та враховуючи, що позивач не бажає проживати разом з відповідачем, а тому шлюб їх необхідно розірвати.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його.
Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
З наведених підстав суд прийшов до висновку, що шлюб, укладений між сторонами 03 лютого 1990 року, необхідно розірвати.
Позивач відмовився від стягнення судових витрат з відповідача.
На підставі ст.ст. 110, 112-115 СК України, керуючись ст.ст. 213-215, 218, 223 ЦПК України,
суд ,-
Шлюб, зареєстрований Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 03 лютого 1990 року, актовий запис №52, між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем м. Гурєв Гурєвської області, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою с. Нарва-Йиесуу, Естонія, - розірвати.
Після розірвання шлюбу присвоїти прізвища: чоловікові - ОСОБА_1, дружині - ОСОБА_1.
Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: