Справа №333/1998/15-ц
Провадження №2/333/578/16
рішення

Іменем України

04 лютого 2016 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Тучкова С.С.,

при секретарі Шелесько Ю.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу №333/1998/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 20704,05 гривень і судові витрати, посилаючись на те, що 20.05.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNH4KP90980284, згідно з вимогами якого відповідач отримав кредит у розмірі 1508,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20.05.2008 року включно. Однак ОСОБА_2 порушила вимоги кредитного договору, а саме не виконала в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

У ході судового розгляду справи представником позивача було уточнено позовні вимоги. Так, 19.01.2016 року до канцелярії суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача лише заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, нарахованих на прострочену заборгованість у межах позовної давності за період з 25.03.2010 року по 25.03.2015 року, в сумі 4940,89 гривень.

Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав повністю і просив суд їх задовольнити.

Відповідачу судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на те, що представником позивача був наданий неналежний розрахунок заборгованості, умови надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідно до яких позовна давність становить пять років, вона не підписувала. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом, який згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України встановлюється у три роки, оскільки останній платіж вона здійснила 26.12.2006 року, а до суду банк звернувся лише 26.03.2015 року.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

20.05.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач (банк), та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір №DNH4KP90980284, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1508,00 гривень на умовах його забезпечення строковості, повернення та плати за користування, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит до 20.05.2008 року включно у зазначеній сумі, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 2,09% на місяць в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.9, 10-13). Вказаний договір складається з анкети (заяви) позичальника (а.с.9) та умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) (а.с.10-13).

Пунктом 2.1 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) передбачено, що банк зобовязався надати кредит позичальнику шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісному підприємству. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір.

Згідно п.4.1 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) за користування кредитом у період з дати укладення даного договору до дати погашення кредиту, позичальник щомісячно в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному у тарифах і заяві.

На підставі п.4.4 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) нарахування відсотків здійснюється на останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно.

Пунктом 4.6 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду в розмірі й строки, зазначені в заяві та умовах. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість за договором не проводиться.

Відповідно до п.3.2.7 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) позичальник зобовязаний погасити заборгованість по кредиту в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотків, винагороду й неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, зазначеної в повідомленні банку.

Згідно з п.4.7 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) при порушенні позичальником строків погашення заборгованості в строки, установлені в заяві й п.п.3.2.2., 3.3.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.4.2 умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Однак ОСОБА_2 вимоги кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03.02.2010 року, було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 5391,79 гривень (а.с.5-6).

Сума заборгованості за кредитним договором №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року, з урахуванням уточнених позовних вимог, становить 4940,89 гривень заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість у межах позовної давності за період з 25.03.2010 року по 25.03.2015 року.

Позивач звертався до ОСОБА_2 з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак остання заходів до погашення заборгованості у повному обсязі не вжила.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.

Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, надав відповідачу кредит. Однак ОСОБА_2 порушила вимоги кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року, а саме не виконала в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту, відсотків по ньому.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03.02.2010 року, було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 5391,79 гривень.

При цьому, виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 Цивільного кодексу України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільного кодексу України (правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року по справі №6-1206цс15, який відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України).

Отже, після закінчення строку дії договору, з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання банк має право нараховувати проценти за користування кредитом.

За змістом ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі на даний час повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності (правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі №6-249цс15, який відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року складається із заяви позичальника (а.с.9) та умов і правил надання банківських послуг (а.с.10-13).

На підставі п.5.5 кредитного договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідач у судовому засіданні зазначила, що не підписувала Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачала збільшення строку позовної давності до 5 років. Надані їй банком умови були викладені на російській мові і не містили пункту про встановлення сторонами терміну позовної давності тривалістю 5 років. У звязку з викладеними, відповідач просила суд застосувати загальний строк позовної давності, тривалістю у три роки, згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України.

Оцінивши всі докази, що містяться у матеріалах справи, суд встановив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, позичальником зазначені умови, пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не підписані. У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що в подальшому такі умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, адже, зміст пункту 4.2, що зазначений у цих умовах і у заяві позичальника, містить розбіжності.

Отже, умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності, тому підлягає застосуванню стаття 257 Цивільного кодексу України, згідно з якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначена правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року по справі №6-240цс14, від 01.07.2015 року по справі №6-757цс15, від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15, які відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до заяви №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року при порушені позичальником зобовязань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Виходячи з розрахунку, наданого представником позивача, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, нарахованих на прострочену заборгованість у межах загальної позовної давності три роки (за період з 25.03.2012 року по 25.03.2015 року), становить 2964,54 гривень.

У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (2964,54 х 243,60 / 4940,89 = 146,16 гривень).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.610, 611, 612, 617, 625, 651, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 11, 59, 60, 88, 209, 214-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (на розрахунковий рахунок №3111 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, ) 2964 (дві тисячі девятсот шістдесят чотири) гривні 54 копійки заборгованості по кредитному договору №DNH4KP90980284 від 20.05.2006 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 146 (сто сорок шість) гривень 16 копійок витрат по сплаті позивачем судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя С.С. Тучков