Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Готра Т.Ю., Куцина М.М.

з участю секретаря : Шукаль О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

у с т а н о в и л а :

Так, 23.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 13.01.2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики за яким останній отримав грошові кошти у сумі 909370,0 гривень, що в еквіваленті до долара США становило 110000,0 доларів США, які зобов'язався повернути до 30.01.2015 року. На укладення даного правочину, дружина позичальника - ОСОБА_4 надала свою письмову нотаріально посвідчену згоду, ствердивши при цьому, що така відповідає інтересам їх сім'ї. Однак, свої зобов'язання по поверненню позикових грошових коштів, ОСОБА_3 не виконав, та станом на 20.11.2015 року виникла заборгованість, що становить загальну суму 4749044,96 гривні заборгованості за договором позики.

Проте, станом на 27.04.2016 року ОСОБА_1 змінив розмір позовних вимог у зв'язку зі зростанням офіційного курсу гривні щодо долара США. А тому, просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики на загальну суму 4331497,19 гривень з яких сума 2783199,54 гривень основного боргу, що еквівалентно сумі 110000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 27.04.2016 року; сума 1444671,17 гривень пені за неповернення основного боргу, та сума 103626,51 гривень, три відсотки річних.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2016 року, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні уточненого позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, виходячи з того, що заявлений позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, так-як стягнення боргу за договором позики відбулось на підставі виданого виконавчого напису, та через те, що ОСОБА_4 не може відповідати за договором позики, оскільки не являється поручителем за виконанням зобов'язань позичальника.

Заперечуючи законність та обґрунтованість рішення суду, ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу. Яку мотивує тим, що рішення суду вважає незаконним, ухваленим односторонньо, не повно у порушення норм процесуального та матеріального права без належного аналізу й оцінки доказів, допущено неповноту встановлення обставин, що мають значення для справи. Судом не з'ясовано питання із приводу того чи мало місце виконання виконавчого напису, а за не з'ясування даної обставини, відсутні підстави для висновку, що відбулось, стягнення за виконавчим написом. Співвідповідачка ОСОБА_4 надавала свою згоду як дружина позичальника на отримання останнім позики в інтересах сім'ї, а тому, повинна нести солідарну відповідальність. Крім цього, як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 під час розгляду в суді першої інстанції не заперечували тієї обставини, що позичені грошові кошти, отримано та використано в інтересах сім'ї. Виходячи із цього, висновок суду першої інстанції із приводу того, що виконавчим написом уже стягнуто борг за договором позики від 13.01.2014 року не підтверджується жодними належними і допустимими доказами. А сама по собі наявність виконавчого напису не може слугувати безумовною підставою для відмови у позові. Виходячи із цього, просила, рішення суду скасувати, і ухвалити нове рішення, яким уточнені позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 в особі адвоката Шелельо І.І., підтримав апеляційну скаргу свого довірителя, яку просив задоволити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_6 ОСОБА_3, і ОСОБА_4 в особі адвоката Васильчук Л.Б., заперечила апеляційну скаргу з тих підстав, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову.

ОСОБА_1, ОСОБА_3, і ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, але повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи не подавали суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь у справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами Договору позики являються лише ОСОБА_1 і ОСОБА_3, тоді як ОСОБА_4 не являється стороною такого договору, і не підписувала такий. Також, ОСОБА_4 не являється поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_3, так-як такий договір не укладався. За цих обставин, ОСОБА_4 не може нести солідарну відповідальність, наряду з ОСОБА_3. Та 26.10.2015 року приватним нотаріусом вчинено Виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на загальну суму 2718849,80 гривень. А тому, відсутні підстави для повторного стягнення даної суми позики з ОСОБА_3. Виходячи із цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений позов є безпідставним.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не може погодитись за наступних обставин.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А, ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Таким чином, апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Договір позики вважається основною підставою виникнення позикових відносин.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, ст. 1046 ЦК України.

Як зазначено в ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На виконання даних норм, 13.01.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. За даним договором, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 909370,00 гривень, що еквівалентно сумі 110000,00 доларів США, із зобов'язанням повернути такі. Згідно п. 2 цього Договору, сторони підтверджують факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, що була передана до підписання даного Договору, а.с. 5. Сума позики повинна була бути повернута до 30.01.2015 року, п. 4.

За загальним правилом ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, абзац 1 ч. 1. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, ч. 3.

Та у ч. 1 ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Проте, станом на 20.11.2015 року, час звернення до суду з позовом, ОСОБА_3 не виконав свого обов'язку по поверненню ОСОБА_1 безпроцентної позики, хоча, повернути таку мав до 30.01.2015 року, але цього не зробив, і тим самим допустив, порушення взятого на себе зобов'язання.

Як зазначено у ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У п. 1 Договору позики від 13.01.2014 року, сторони правочину зазначили, що позичальник прийняв грошові кошти у сумі 909370,00 гривень, що еквівалентно сумі 110000,00 доларів США, із зобов'язанням повернути такі. Тобто, сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

А звідси, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, станом на 27.04.2016 року, офіційний курс гривні щодо долара США становив суму 25,301814 гривень за 1 долар США, а.с. 91. Та коли, 110000,00 доларів США х на 25,301814 гривень = 2783199,50 гривень, ця сума й буде становити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На момент ухвалення зазначеного рішення апеляційною інстанцією, ОСОБА_3 у жодний спосіб не виконав зобов'язання передбачені Договором позики від 13.01.2014 року, і навіть частково, що вказує на свідоме небажання виконувати даний правочин.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, ч. 1 ст. 536 ЦК України.

Виходячи зі змісту п. 3 Договору позики від 13.01.2014 року, сторони домовились, що позика є безпроцентною.

А звідси, ОСОБА_1 у зв'язку із простроченням ОСОБА_3 виконання грошового зобов'язання, вправі вимагати сплати три проценти річних від простроченої суми, починаючи з 31.01.2015 року і до моменту зміни позовних вимог, а саме, 27.04.2016 року.

Простроченою є сума - 2783199,50 гривень, яку х на 3 % річних та : на 365 днів = 228,75 гривень у день. З 31.01.2015 року по 27.04.2016 року кількість днів становить 453 дні. Та коли, 453 дні х на суму 228,75 гривень у день, то отримаємо = 103626,52 гривень відсотків.

Також, п. 10 Договору позики від 13.01.2014 року передбачено, що за прострочення виконання зобов'язань за цим Договором, позичальник виплачує пеню у розмірі, встановленому нормами діючого законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України - пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно абзацу 1 ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За правилами ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Починаючи з 31.01.2015 р. по 05.02.2015 р. річна облікова ставка НБУ складала 14,00%, а подвійна 28,00%, і кількість днів 6, то пеня 12810,34 грн.;

з 06.02.2015 р. по 03.03.2015 р. річна облікова ставка НБУ складала 19,50%, а подвійна 39,00%, і кількість днів 26, то пеня 77319,57 грн.;

з 04.03.2015 р. по 27.08.2015 р. річна облікова ставка НБУ складала 30,00%, а подвійна 60,00%, і кількість днів 177, то пеня 809796,68 грн.;

з 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р. річна облікова ставка НБУ складала 27,00%, а подвійна 54,00%, і кількість днів 28, то пеня 115293,09 грн.;

з 25.09.2015 р. по 29.10.2015 р. річна облікова ставка НБУ складала 22,00%, а подвійна 44,00%, і кількість днів 35, то пеня 117428,14 грн.;

з 30.10.2015 р. по 17.12.2015 р. річна облікова ставка НБУ складала 22,00%, а подвійна 44,00%, і кількість днів 49, то пеня 164399,40 грн.;

з 18.12.2015 р. по 28.01.2016 р. річна облікова ставка НБУ складала 22,00%, а подвійна 44,00%, і кількість днів 42, то пеня 140913,77 грн.;

та з 29.01.2016 р. по 30.01.2016 р. річна облікова ставка НБУ складала 22,00%, а подвійна 44,00%, і кількість днів 2, то пеня 6710,18 грн.;

Пеня розрахована за формулою: Сума заборгованості х Подвійний розмір облікової ставки НБУ (%) : 100% : 365 днів х Кількість днів (період).

Таким чином, загальна сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, починаючи з 31.01.2015 р. по 30.01.2016 р., становить грошову суму в розмірі 1444671,17 гривня.

Стосовно зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено у ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Виходячи зі змісту довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгород від 29.10.2015 року за № 1163/06.2-04-23, наявний актовий запис про шлюб № 32 від 29.01.2000 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а.с. 8.

Під час укладення Договору позики від 13.01.2014 року, ОСОБА_4 надала свою згоду ОСОБА_3 на укладення даного правочину, п. 15.

У матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 від 13.01.2014 року. Та зі змісту якої убачається, що ОСОБА_4 роз'яснено приватним нотаріусом зміст ст. 65 СК України, і при цьому заявила, що Договір позики відповідає інтересам їх із ОСОБА_3 сім'ї, та погоджується з тим, щоб умови даного правочину визначались її чоловіком самостійно, а.с. 7.

Аналізуючи зазначені норми у сукупності з наявними доказами, колегія суддів дійшла висновку із приводу того, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За правилами ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Та відповідно до вимог ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, внаслідок укладення Договору позики від 13.01.2014 року, виникає у ОСОБА_3 з ОСОБА_4 також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Такого по суті спірних вимог, дійшов висновку і Верховний Суд України у справі № 6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, який відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, повинен враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Стосовно посилання відповідачів на наявність вчиненого приватним нотаріусом Виконавчого напису від 26.10.2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, 26.10.2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу - Семен Ю.Ю., вчинено Виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на загальну суму 2718849,80 гривень, а.с. 78.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

А ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до листа Ужгородського МВ ДВС від 14.11.2016 року № 07-54/2192616, державним виконавцем 28.12.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження". А тому, виконавчий напис № 1852 виданий 26.10.2015 року не виконаний, повторно на виконання до відділу ДВС не пред'явлений, а.с. 178.

А звідси, колегія суддів зазначає, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання Договору позики, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання так само не свідчить про припинення договірних правовідносин, і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на стягнення позики, отримання процентів, і пені.

Таке ж роз'яснення міститься і в п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Оскільки, виконавчий напис від 26.10.2015 року на час апеляційного розгляду не виконаний, і сплив 26.10.2016 року строк на повторне пред'явлення такого до примусового виконання. А це у свою чергу, являється підставою для стягнення з відповідачів солідарно як саму суму позики, так і відсотки за користування позикою у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, а також пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законними й обґрунтованими, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в зв'язку із цим нового рішення про задоволення позову.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 сума в розмірі по 3045,00 гривень із кожного у відшкодування судового збору.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 вересня 2016 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду про задоволення позову.

Стягнути солідарно із ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) заборгованість на загальну суму в розмірі 4331497 (чотири мільйони триста тридцять одна тисяча чотириста дев'яносто сім) гривень 19 копійок, з якої сума 2783199,54 гривень основного боргу, що еквівалентно сумі 110000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 27.04.2016 року; сума 1444671,17 гривень пені за неповернення основного боргу, та сума 103626,51 гривень, три відсотки річних.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) по 3045,00 гривень з кожного, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : _____________________

_____________________