Справа № 128/6159/14-ц Провадження № 22-ц/772/355/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Кучевського П.В., Іванюка М.В., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3, про визнання права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, що були використанні в процесі незавершеного будівництва, та прав забудовника в порядку спадкування за заповітом, а також позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права на частку будівельних матеріалів і конструктивних елементів, що були використанні в процесі незавершеного будівництва, в порядку спадкування за законом за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року,

встановила:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, за яким просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали, що використані при будівництві незавершеного будинку № 9 по вул. Партизанська в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, та визнати за нею права забудовника цього будинку.

Вказувала, що 24 березня 1999 року померла її мати ОСОБА_4, яка за життя відповідно до свідоцтва на забудову № 242 від 29 червня 1974 року розпочала будівництво зазначеного житлового будинку, готовність якого на момент відкриття спадщини становила 67%, вартість використаних на його будівництво матеріалів складала 167433,00 грн. За заповітом від 17 квітня 1998 року ОСОБА_4 усе належне їй на час смерті майно заповіла ОСОБА_2 Спадщину вона прийняла, як така, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, тому що за життя мати не завершила будівництва, а відтак на нього відсутні правовстановлюючі документи.

У квітні 2015 року шляхом предявлення позову до ОСОБА_2 у справу вступила третя особа із самостійним вимогами ОСОБА_3, яка просила визнати за нею право власності на 1/6 частину будівельних матеріалів, що використані при будівництві незавершеного будівництвом будинку, вказуючи, що вона є рідною сестрою позивачки. Їхні батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 3 жовтня 1958 року до дня смерті їх батька 25 лютого 1998 року. Будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Партизанська, 9 в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області розпочали в 1978 році. На день смерті батька готовність будинку складала 67%. Оскільки батьки перебували в зареєстрованому шлюбі, то це майно належало їм на праві спільної сумісної власності, відтак після смерті батька ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частину даного майна. Спадщину після смерті батька на підставі ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийняли спадкоємці першої черги: дружина ОСОБА_6, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_7 та сестра ОСОБА_2 були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою та на день смерті проживали разом з ним, а ОСОБА_3 вступила в управління та володіння спадковим майном (отримала після смерті батька мотоблок).

В грудні 2015 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва та існують у вигляді домоволодіння: житловий будинок «А», цокольний поверх «П/А», прибудова «а», цокольний поверх «п/а», прибудова «а1», погріб з шиєю «п/а1», ворота з хвірткою №1, огорожа №2 незавершеного будівництва №9 по вул. Партизанській в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, а також права та обовязки забудовника на це незавершене будівництво готовністю 67%, що знаходиться в смт. Стрижавка, вул. Партизанська, 9 Вінницького району Вінницької області в порядку спадкування за заповітом після смерті 24 березня 1999 року ОСОБА_4

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року у позові ОСОБА_2 та позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення її позову в редакції заяви про збільшення позовних вимог.

ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу, у якій вказувала на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просила скасувати рішення в частини, якою відмовлено у її позові, та ухвалити нове, яким визнати за нею право власності на 1/6 частину будівельних матеріалів, що використані при будівництві незавершеного будівництвом будинку в смт. Стрижавка, вул. Партизанська, 9 Вінницького району Вінницької області в порядку спадкування за законом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 24 березня 1999 року померла ОСОБА_4 (а.с. 10), яка 17 квітня 1998 року усе своє майно заповіла ОСОБА_2 (а.с. 18); з 9 вересня 1958 року ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, який помер 25 лютого 1998 року (а.с. 138). 18 серпня 1998 року до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулась ОСОБА_2, в 19 серпня 1998 року ОСОБА_4 (а.с. 141, 144)

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 серпня 2003 року за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8П на грошові вклади і автомобіль та в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 на грошові вклади (а.с. 19 20). При цьому ОСОБА_3 подала заяву, за якою вона не заперечувала проти визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно, стверджувала, що спору з приводу спадщини після смерті батьків між ними немає (а.с. 139).

29 червня 1974 року ОСОБА_4, яка померла 24 березня 1999 року, отримала свідоцтво № 280 на забудову індивідуальної садиби на території Стрижавської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 145). 5 липня 1974 року архітектором Вінницького району Вінницької області був затверджений план забудови садиби (а.с. 146). Як встановив суд першої інстанції з пояснень учасників розгляду справи та матеріалів інвентаризаційної справи № 2020 на будинковолодіння № 9 по вул. Партизанській в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 готовність житлового будинку становила 67%, його інвентаризаційна вартість складає 167433,00 грн.

Як розяснено у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Отже, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_4 була прийнята до 1 січня 2004 року, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про застосування до спірних правовідносин норм законодавства, чинного на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Ст. 86 ЦК УРСР визначено, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України від 15 квітня 1991 року «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Системний аналіз цих норм зі ст. ст. 533, 534, 549 ЦК УРСР вказує, що законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин до складу спадщини відносило лише майно, що належало спадкодавцеві на праві власності.

Суд першої інстанції також правильно встановив, що у 1978 році (на час будівництва незавершеного будинку) питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Указ), і постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Так, згідно зі ст. 1 цього Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 вказаної Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, передбачено обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Згідно з п. п. 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за п. 10 зазначеного Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З пояснень сторін та матеріалів справи суд встановив, що на предмет спору незавершений будівництвом будинок по вул. Партизанській, 9 в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області погосподарський номер по книгах селищної ради відкритий не був.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що чинне на день прийняття спадщини законодавство не передбачено такого способу захисту прав спадкоємця як визнання за особою прав та обовязків забудовника.

Разом з тим, відповідно до розяснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Як визнали в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції під час розгляду справи відповідно до приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України розяснював їм право заявити клопотання про призначення у справі будівельно-технічної експертизи щодо визначення конкретних будівельних матеріалів, використаних при будівництві незавершеного будівництвом житлового будинку, господарських та допоміжних споруд, та їх вартості, однак таким правом вони не скористались.

Не подали вони й доказів щодо таких матеріалів і обладнання в суді апеляційної інстанції, отже колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про недоведеність вимог в частині визнання за кожною з позивачок права власності на будівельні матеріали.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_10

Судді: /підпис/ ОСОБА_11

/підпис/ ОСОБА_12

Згідно з оригіналом ОСОБА_10