Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/1449/13-ц Головуючий у 1-й інст. Снігір В.М. (Коростенський м/р/с)
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря Ганжі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Укрсиббанк про розірвання договорів споживчого кредиту, договорів іпотеки та стягнення безпідставно набутого майна

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Укрсиббанк на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом. В обґрунтування вимог зазначав, що 22.12.2006 року між ним та ПАТ „Укрсиббанк укладено договір споживчого кредиту №0 про надання йому кредитних коштів в сумі 92 100 швейцарських франків, що за курсом НБУ було еквівалентно 382 307,47 грн. на день укладення договору Він підписав такий договір, оскільки міг брати кошти частинами при виникненні необхідності в межах ліміту кредитної лінії. З метою забезпечення виконання грошового зобовязання, між його дружиною ОСОБА_2 та ПАТ Укрсиббанк 22.12.2006 року було укладено договір іпотеки №11122 та договір поруки №0/п від 22.12.2006 року.

12.10.2007 року між ним та ПАТ „Укрсиббанк було укладено ще один договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 25 700 швейцарських франків, що за курсом НБУ було еквівалентно 110 130,00 грн. на день укладення договору. З метою забезпечення виконання ним цього грошового зобовязання, між його дружиною ОСОБА_2 та ПАТ „Укрсиббанк 12.10.2007 року було укладено договір іпотеки № 8245 та договір поруки №0/п від 12.10.2007 року.

Посилаючись на те, що у подальшому ним було виявлено фальсифікацію зі сторони відповідача з підробленням його підписів у заяві на видачу готівки, вказуючи, що банк не передав йому всі передбачені договором від 22.12.2006 року кошти, в результаті чого банком було незаконно приєднано до суми заборгованості за кредитними договорами, за якими він отримував кредитні кошти, суму, яку він фактично не отримував, уточнивши свої вимоги просив розірвати договори споживчого кредиту №0 від 22.12.2006 року та №0 від 12.10.2007 року та договори іпотеки №11122 від 22.12.2006 року та № 8245 від 12.10.2007 року, стягнути з відповідача на свою користь 63 773,94 швейцарських франків, що за курсом НБУ еквівалентно 607 526,73 грн., як безпідставно набутого майна в рахунок погашення кредиторської заборгованості та 8434,23 грн. як безпідставно набутого майна в рахунок комісій банку, а всього 615 960,96 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Припинено зобовязання по оплаті основного боргу за договором споживчого кредиту № від 22.12.2006 року, №0 від 12.10.2007 року, а також припинено договори іпотеки №11122 від 22.12.2006 року та № 824520 від 12.10.2007 року. Стягнуто з ПАТ „Укрсиббанк на користь ОСОБА_1 615 960,96 грн. як безпідставно набуті за договорами споживчого кредиту № від 22.12.2006 року, №0 від 12.10.2007 року; 2 898,48 грн. витрат, повязаних з оплатою проведення судово-почеркознавчих експертиз, а також 114,70 грн. витрат по оплаті судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ „Укрсиббанк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові в повному обсязі. Вказує, що судом не взято до уваги надані ним, як докази, первинні бухгалтерські документи, зокрема меморіальні ордери, виписки за кредитними договорами та розрахунок заборгованості, які підтверджують видачу ОСОБА_1 кредитних коштів. Зазначає, що, обгрунтовуючи свою позицію, суд посилався на висновок судово-почеркознавчої експертизи, однак вказаний висновок не може бути належним та допустимим доказом, оскільки факти, встановлені у висновку були зроблені на підставі копій документів, не завірених належним чином, а тому їх достовірність не встановлена. Крім того зазначає, що висновок експерта для суду не є обовязковим та оцінюється судом в сукупності з іншими доказами.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.12.2006 року ОСОБА_1 уклав із Акціонерним комерційним інноваційним банком „Укрсиббанк /тепер ПАТ „Укрсиббанк / договір про надання споживчого кредиту № на суму 92 100 швейцарських франків, що за курсом НБУ еквівалентно 382 307,47 грн. під 8,49% річних терміном до 22 грудня 2017 року /т.1 а.с.9-13/.

З метою виконання грошового зобовязання за вказаним договором того ж дня - 22.12.2006 року були укладені забезпечувальні договори: договір іпотеки за яким іпотекодавець ОСОБА_1 передав Банку в іпотеку нерухомість на суму 510 540грн./т.1 а.с.39-41/ та договір поруки №0/п, згідно якого поручителем за невиконання ОСОБА_1 кредитних зобовязань в сумі 92 100 швейцарських франків (382 307,47грн.) за кредитним договором від 22.12.2006 року виступила ОСОБА_2 /т.2 а.с.235/.

12.10.2007 року ОСОБА_1 уклав із Акціонерним комерційним інноваційним банком „Укрсиббанк /тепер ПАТ „Укрсиббанк / договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 25 700 швейцарських франків, що за курсом НБУ еквівалентно 110 130грн. під 8,99% річних у формі кредитної лінії до 12 жовтня 2018 року /т.1 а.с.14-16/.

З метою забезпечення виконання ним грошового зобовязання, між ОСОБА_1 та Банком було укладено договір іпотеки № 8245 від 12.10.2007 року /т.1а.с.43-44/. Того ж дня було укладено договір поруки №0/п, згідно якого поручителем за невиконання ОСОБА_1 кредитних зобовязань в сумі 25700 швейцарських франків (110 130грн.) виступила ОСОБА_3 /т.2 а.с.234/.

Згідно довідки відділення №67 АТ „УкрСиббанк №41 від 27.04.2012 року, виданій ОСОБА_1 вбачається, що по кредитному договору № від 22.12.2006 року сплачено процентів - 20 703,91 швейцарських франків; основного боргу - 26 970,34 швейц. франків; пені 45,36грн. По кредитному договору № 0 від 12.10.2007 року сплачено процентів 7 726,97 швейц. франків; основного боргу 8 372,72 швейц. франків; пені 33,87грн. /т.1 а.с.38/.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того,що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №1-1491 від 05.01.2015 року підпис у заяві на видачу готівки №23 від 22.12.2006 року гривневого еквіваленту 77 900 швейцарських франків виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою та дійшов висновку, що грошову суму в розмірі 77 900 швейцарських франків за договором № від 22.12.2006 року ОСОБА_1 фактично не отримував, а тому вважав, що позивач виконав зобовязання по сплаті основного боргу за кредитними договорами № від 22.12.2006 року та № 0 від 12.10.2007 року, а тому сума коштів, яка була сплачена понад суму основного боргу (63 773,94-38 690=25 083,68 швейцарських франків) підлягає стягненню з відповідача. Суд також дійшов висновку, що розмір відсотків має бути перерахований, оскільки їх сума нарахована із розрахунку основного зобовязання -77 900 швейцарських франків, які позивач фактично не отримував.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається із змісту позовної заяви, численних письмових пояснень позивача та рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився позивач, останній не оспорює факт отримання ним:

- 21.09.2007 року за договором кредиту № від 22.12.2006 року гривневого еквіваленту 12 990,26 швейцарських франків;

- 12.10.2007 року за договором кредиту № 0 від 12.10.2007 року гривневого еквіваленту 13 000 швейцарських франків;

- 31.10.2007 року за договором кредиту № 0 від 12.10.2007 року гривневого еквіваленту 12 700 швейцарських франків, які направлені на погашення заборгованості за першим договором № від 22.12.2006 року.

Таким чином позивач вказує, що фактично всього ним отримано за другим договором 25 700 швейцарських франків (13 000 шв.фр.+12 700 шв.фр.), а всього за двома договорами (№ від 22.12.2006 року та №0 від 12.10.2007 року) фактично отримано 38 690,26 швейцарських франків (12 990,26 +25 700) /т.1 а.с.33/. Позивач вказує, що згідно довідки Банку №41 від 27.04.2012 року, наведеної вище, він фактично сплатив суму кредиту за двома договорами у розмірі 63 773,94 швейц. франків.

Водночас, позивач заперечує отримання ним гривневого еквіваленту 77 900 швейцарських франків за договором про надання споживчого кредиту № від 22.12.2006 року, посилаючись на те, що заяву про продаж іноземної валюти або банківських металів №03 від 13 грудня 2006 року на суму 77 900 швейцарських франків та заяву на видачу готівки №23 від 22.12.2006 року він не підписував, меморіальний ордер № від 22.12 2006 року, є недійсним, не містить обовязкових банківських реквізитів, а саме у меморіальному ордері відсутній підпис позичальника, у графі «одержувач» не міститься інформації про одержання коштів.

Оцінивши докази на підставі ч.1 ст.212 ЦПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Згідно ст.ст.3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За положеннями ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.12.2006 року, укладеного між сторонами, передбачено, що Банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 92 100 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 382 307,47грн.

Надання кредиту (траншу) здійснюється на підставі заяви позичальника у термін: з 22.12.2006 року по 22.12.2017 року /п.1.2.1. Договору/.

Пунктом 1.5. Договору визначено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №1900 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Кредитний договір підписаний позичальником ОСОБА_1, що свідчить про те, що він підтвердив своє погодження із сукупною вартість кредиту та валютою кредитування, метою кредитування, типом відсоткової ставки, строком, на який одержано кредит та варіантом його повернення.

Невідємною частиною договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.12.2006 року є Графік погашення кредиту, який також підписано позивачем, відповідно до якого позичальник зобовязаний повертати кредит щомісячно у фіксованому розмірі 697,73 швейцарських франка, починаючи з 22.01.2007 року та закінчуючи 22.11.2017 року /т.2 а.с.228-232/

Згідно заяви на продаж іноземної валюти №03 від 13 грудня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» продало ОСОБА_1 77 900 швейцарських франків шляхом доручення уповноваженому банку списати кошти з рахунка в іноземній валюті №1900 і перерахувати гривневий еквівалент проданої іноземної валюти. Заява містить підпис клієнта ОСОБА_1 /т.1.а.с.17/. На зазначеному бланку заяви проставлено штамп відділення №382 АКІБ «УкрСиббанк» із відміткою „заяву прийнято 22.12.2006 року. На заяві міститься також відмітка факс № : 50445 ДЕК. 22 2006 11:12 /т.1 а.с.17/.

Відтак, вказаною заявою підтверджується те, що ОСОБА_1 було перераховано на валютний рахунок №1900 77 900 швейцарських франків саме 22.12.2006 року, тобто в день укладення кредитного договору № 0 від 22.12.2006 року, а тому його доводи про те, що вказаний документ є сфальшованим, складеним до укладення кредитного договору, є безпідставними.

Того ж дня 22.12.2006 року позичальником було подано Заяву №23 на видачу готівки (77 900 швейцарських франків) у гривневому еквіваленті /т.1 а.с.18/.

Висновком експерта НДЕКЦ при УМВС України в Житомирській області №1/1491 від 05.01.2015 року встановлено, що підпис, розташований в графі „Підпис отримувача заяви про видачу готівки №23 від 22 грудня 2006 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою /т.2 а.с.49-52/.

Саме на підставі зазначеного висновку експерта суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач фактично не отримував готівкових коштів за договором № 0 від 22.12.2006 року та кредит у сумі 77 900 швейцарських франків йому не видався. Зазначений висновок експерта суд першої інстанції врахував як основний та єдиний доказ у вирішенні спору.

Водночас, у матеріалах справи міститься інший Висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) №7693/7694/14/-32/8101/14-33 від 24.10.2014 року згідно якого не виявилось можливим встановити чи виконаний підпис в графі „підпис отримувача заяви про видачу готівки №23 від 22 грудня 2006 року ОСОБА_1 або іншою особою, у звязку з частковою зіставністю транскрипції досліджуваного підпису зі зразками підпису ОСОБА_1 та малою кількістю почеркової інформації в досліджуваному обєкті /т.2 а.с. 23-30/.

Відтак, в матеріалах справи міститься два суперечливих висновки судово-почеркознавчих експертиз. Клопотань про проведення повторної експертизи в судових засіданнях не заявлялось.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.2 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності /ч.3 ст.212 ЦПК України/.

Згідно ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Оцінивши докази в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що висновок експерта НДЕКЦ при УМВС України в Житомирській області №1/1491 від 05.01.2015 року не є визначальним у вирішенні спору, оскільки вимоги позивача спростовуються іншими письмовими доказами.

Надання кредиту на підставі заяви позичальника в сумі 79 900 швейцарських франка, що еквівалентно 323 363,21грн. підтверджується меморіальним ордером № від 22 грудня 2006 року /т.1а.с.77,194/. У названому ордері вказано суму кредиту у валюті (79 900 швейцарських франка), його гривневий еквівалент (323 363,21грн.), призначення платежу надання кредиту згідно угоди №0 від 22.12.2006 року ОСОБА_1

Відповідно до п.1.19-1 ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Зміст наведеного свідчить про те, що підпис платника /позичальника/ у меморіальному ордері не потребується.

А тому доводи позивача про неодержання кредиту у звязку з відсутністю його підпису у меморіальному ордері є безпідставними.

Окрім того за аналогічними меморіальними ордерами 21.09.2007 року згідно угоди №0 від 22.12.2006 року ОСОБА_1 було надано гривневий еквівалент 12 990.26 швейцарських франків, а за договором від 12 жовтня 2007 року №0 12.10.2007 року гривневий еквівалент 13 000 швейцарських франків, а 31.10.2007 року - гривневий еквівалент 12 700 швейцарських франків / т.1,а.с.194-197/. Проте, позивач з формою і змістом цих меморіальних ордерів погоджується і не заперечує їх дійсність.

Проведені банківські операції за меморіальними ордерами повністю узгоджуються із виписками за кредитними договорами.

Так, випискою за кредитним договором №0 від 22.12.2006 року клієнта ОСОБА_1 з 22.12.2006 року по 16.04.2013 року підтверджується, що 22.12.2006 року було проведено банківську операцію, за якою на валютний рахунок ОСОБА_1 №1900, як це передбачено п.1.5 кредитного договору від 22.12.2006 року, перераховано 77 900 швейцарських франка, що еквівалентно 323 363,21грн./т.1 а.с.79/. Тобто вказаною Випискою однозначно підтверджується факт отримання позивачем зазначених кредитних коштів.

Названою Випискою підтверджується, що уже з січня 2007 року ОСОБА_1 розпочав погашення кредиту, вносячи поточні платежі до квітня 2013 року /т.1 а.с.79-96/.

Ці ж обставини підтверджуються довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом №0 від 22.12.2006 року ОСОБА_1 /т.1 а.с.127-149/, рухом коштів по валютному рахунку ОСОБА_1 №1900 /т.1 а.с.69-70/.

Відповідно до п.10.2.3. Договору №0 від 22.12.2006 року позичальник доручає Банку здійснювати від імені та за рахунок клієнта купівлю/продаж іноземної валюти на МВРУ та/або її обмін на МВР у сумі, необхідній для погашення заборгованості позичальника за поточним курсом, що склався на МВРУ та /або МВР на дату купівлі/ продажу/ обміну іноземної валюти /т.1 а.с.13/.

Відтак, згідно договору Банк мав право конвертувати валюту та здійснювати ці операції за рахунок клієнта.

З огляду на наведене висновки суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача про розірвання кредитних договорів та договорів іпотеки та стягнення безпідставно набутого майна, які ґрунтуються на тому, що згідно висновку експерта підпис на Заяві про видачу готівки виконано не ОСОБА_1, є безпідставними, оскільки зазначена заява є похідним документом до кредитного договору, а банківськими документами, про що зазначено вище, та погашенням кредиту доводиться факт отримання гривневого еквівалента кредитних коштів у сумі 79 900 швейцарських франків ОСОБА_4

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленняим нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Укрсиббанк задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Укрсиббанк про розірвання договорів споживчого кредиту, договорів іпотеки та стягнення безпідставно набутого майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: