Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3172/15-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 21 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з збільшеним згодом позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначала, що 04.03.2006 року між сторонами був укладений шлюб. Фактично шлюбні відносини припинилися з початку зими 2013 року. З того часу вони проживають відокремлено, не ведуть спільного господарства, не повязані спільним побутом. Шлюб розірвано 03.11.2014 року. За час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 84 000 грн.; холодильник LG, вартістю 7 000 грн.; кухню, вартістю 7 000 грн.; прихожу, вартістю 2 000 грн.; ліжко з матрацом, вартістю 2 000 грн.; бойлер, вартістю 800 грн.; мікрохвильову піч LG, вартістю 600 грн. Вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя, а частки в цьому майні рівними. Крім зазначеного майна, 21.04.2010 року сторонами було придбано автомобіль ВАЗ 11183, номерний знак НОМЕР_2. 11.06.2014 року відповідач, діючи на власний розсуд, відчужив даний автомобіль ОСОБА_3, а кошти витратив на власні потреби, а не в інтересах сімї. Вартість автомобіля станом на 11.06.2014 року становила 51 397 грн. Також, вважає спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_3, яка була відчужена 18.11.2011 року, оскільки за час шлюбу істотно збільшилась вартість даної квартири внаслідок спільних затрат. Враховуючи вищевикладене, просила визнати, що квартира АДРЕСА_3, до моменту відчуження 18.11.2011 року зазначеної квартири належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4, що автомобіль ВАЗ 11183, номерний знак НОМЕР_2, до моменту відчуження 11.06.2014 року зазначеного автомобіля належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1; холодильник LG, вартістю 7 000 грн.; кухню, вартістю 7 000 грн.; прихожу, вартістю 2 000 грн.; ліжко з матрацом, вартістю 2 000 грн.; бойлер, вартістю 800 грн.; мікрохвильову піч LG, вартістю 600 грн. Поділити спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру №24 по вул.Максютова,27-а в м.Житомирі, припинивши право власності ОСОБА_2 на належну йому частку даної квартири, зі сплатою ОСОБА_2 іншою стороною компенсації за належну йому частку у вказаному майні. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на майно: 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; автомобіль НОМЕР_3, вартістю 84 000 грн.; холодильник LG, вартістю 7 000 грн.; кухню, вартістю 7 000 грн.; прихожу, вартістю 2 000 грн.; ліжко з матрацом, вартістю 2 000 грн.; бойлер, вартістю 800 грн.; мікрохвильову піч LG, вартістю 600 грн., зі сплатою ОСОБА_1 іншою стороною компенсації за належну їй частку у вказаному майні.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 21 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. ОСОБА_4 спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1, автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, автомобіль ВАЗ 11183, номерний знак НОМЕР_2, та інше майно, а саме: холодильник LG, кухню, прихожу, ліжко з матрацом, бойлер, мікрохвильову піч LG. Розподілено спільне майно нажите під час перебування у зареєстрованому шлюбі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, залишено іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину холодильника LG, кухні, прихожої, ліжка з матрацом, бойлера, мікрохвильової печі LG за ОСОБА_1, залишено іншу 1/2 частину холодильника LG, кухні, прихожої, ліжка з матрацом, бойлера, мікрохвильової печі LG ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 698 грн. 50 коп. грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, номер кузова НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_2. Залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 000 грн. грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково. ОСОБА_4 за ОСОБА_1 право власності на 4/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 за ОСОБА_2 право власності на 96/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1, в тому числі 92/100 ідеальних частин на праві особистої приватної власності та на 4/100 ідеальних частин, як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_4 за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. ОСОБА_4 за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 210994, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення грошової компенсації з ОСОБА_2 грошової компенсації ? частини вартості автомобіля, номер кузова НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_2. В решті рішення залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.03.2006 року по 03.11.2014 року, у шлюбі 21.07.2007 року народився син ОСОБА_5.

Шлюбні відносини сторони припинили на початку зими 2013 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами.

За договором купівлі-продажу від 18.11.2011 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_5.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя та кошти отримані від батьків сторін.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з наступних підстав.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6 - 2641 цс 15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів (ст.ст.58,59 ЦПК України), що є її процесуальним обов'язком ( ст.ст.10,60 ЦПК України) про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на придбання спірного майна були надані кошти в сумі 100 000 грн. її батьками, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Між тим, матеріали справи не містять договору дарування вказаних коштів.

За правилами ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3)майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.2005 року виданого державним нотаріусом Першої житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 набув право власності на квартиру №22 по пров.Львівському, 3 в м. Житомирі.

Тобто, право власності на це нерухоме майно відповідач набув до укладення шлюбу з ОСОБА_1

18 листопада 2011 року квартиру №22 по пров.Львівському, 3 в м. Житомирі, яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 41,0 кв.м., в т.ч. жилою 28,8 кв.м., ОСОБА_2 продав ОСОБА_6 Цей продаж було вчинено за 228 392 грн.

В цей же день ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_5 за 246 336 грн. Квартира складається з двох жилих кімнат, загальною площею 51,32 кв.м., а житлова площа становить 28,80 кв.м.

Отже, відповідач ОСОБА_2 продав двохкімнатну квартиру, взамін також купив двохкімнатну квартиру. Обидва договори купівлі-продажу були вчинені в один і той же день та посвідчені одним і тим же приватним нотаріусом ОСОБА_7

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що вищевказані договори купівлі-продажу визнані недійсними в частині за якою ціною продана квартира №22 по пров. Львівському, в м. Житомирі та в частині за якою ціною куплена квартира АДРЕСА_6.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи відповідача відносно того, що квартира АДРЕСА_5 придбана за кошти, отримані від реалізації квартири АДРЕСА_7, яку він отримав в порядку спадщини, ще до укладення шлюбу з позивачкою та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не надав суду належним та допустимих доказів того, що кошти від реалізації останньої квартири були витрачені на квартиру АДРЕСА_5.

При цьому ОСОБА_1 на спростування зазначених доводів відповідача на надала суду доказів того, що ОСОБА_2 розпорядився коштами, які отримав від продажу квартири АДРЕСА_8, іншим способом, ніж витратив на покупку квартири АДРЕСА_5.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, що квартира АДРЕСА_5 куплена за спільні кошти подружжя позивач посилалася також на те, що вартість квартири АДРЕСА_8 за час перебування у шлюбі істотно збільшилася, а тому кошти отримані за продаж цієї квартири є спільним майном подружжя.

Зокрема зазначала, що в період шлюбу в квартирі №22 по пров.Львівській, 3 в м. Житомирі були замінені вікна, вхідні двері.

Ці обставини в суді першої інстанції підтвердила свідок ОСОБА_8

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, колегія суддів вважає, що факт ремонтних робіт в спірній квартири, а саме заміна вікон та вхідних дверей, як і загальне подорожчення квартири не свідчать про істотність збільшення вартості квартири під час перебування сторін у шлюбі.

Крім того, рішенням суду першої інстанції відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири №22, по пров. Львівській, 3 в м. Житомирі. Рішення суду в цій частині ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржене.

За таких обставин висновок суду, що спірна квартира АДРЕСА_5 є спільною сумісною власністю подружжя не ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Різниця між ціною проданої квартири та ціною купленої квартири в розмірі 17 944 грн. (246 336 грн. - 228 392 грн.), не є тією обставиною, що дає підстави для визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю сторін.

Тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя та її поділ підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні, оскільки спірна квартира куплена за кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_9, право на яку у ОСОБА_2 виникло в порядку спадщини, ще до укладання шлюбу з ОСОБА_1

Крім того, не можна повністю погодитися з судовим рішенням в частині задоволення вимог про поділ автомобіля ВАЗ 210994, реєстраційний номер НОМЕР_1, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони в період шлюбу придбали автомобіль ВАЗ 210994, реєстраційний номер АМ 1448ВМ.

Відповідно до ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ч.5 ст.71 СК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-2811цс15).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просила залишити автомобіль ВАЗ 210994, реєстраційний номер НОМЕР_1 у власності ОСОБА_2, стягнувши з останнього на її користь ? частину вартості автомобіля. Тобто, ОСОБА_1 фактично погодилася на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ 210994, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс.

Представник відповідача в суді першої інстанції та апеляційної інстанції посилалася на залишення спірного автомобіля у спільній частковій власності сторін, оскільки відповідач не має матеріальної можливості сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію.

Суд першої інстанції помилково не застосував в цьому разі ч.5 ст.71 СК України, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині.

Враховуючи те, що автомобіль ВАЗ 210994, реєстраційний номер НОМЕР_6 не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, ОСОБА_2 не вніс відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому колегія суддів визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його поділу і залишає майно у їх спільній частковій власноті.

За таких обставин судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1

Встановлено, що за період шлюбу подружжя 21.04.2010 року придбали автомобіль ВАЗ 11183, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Даний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя, що не заперечується сторонами.

Згідно з ч. 3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно листа управління державтоінспекції УМВС України в Житомирській області за №6/235 від 29.01.2015 року та облікової картки, автомобіль ВАЗ 11183, реєстраційний номер НОМЕР_2, 11.06.2014 року перереєстрований на нового власника ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що дійсно вказаний автомобіль у червні 2014 року був проданий ОСОБА_3

При цьому, судом було встановлено, що ОСОБА_1 не надавала згоду на вчинення даного правочину, оскільки сторони з початку зими 2013 року не підтримували шлюбні стосунки. ОСОБА_2 в свою чергу на надав доказів того, що кошти за проданий автомобіль він витратив в інтересах сім'ї.

За висновком судової авто-товарознавчої експертизи від 13.11.2015 року дійсна ринкова вартість автомобіля ВАЗ 11183, реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент продажу, а саме 11.06.2014 року становила 51 397 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов до обгрунтованого висновку, що спірний автомобіль відповідно до ч.1 ст.60 СК України є спільним майном подружжя та проданий без згоди ОСОБА_1, а тому остання має право на компенсацію вартості ? частини вказаного автомобіля.

Рішення суду в частині задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 ? частини вартості автомобіля ВАЗ 11183, реєстраційний номер АМ 3287ВВ, є законним та обгрунтованим, постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його зміни або скасування в цій частині немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 21 жовтня 2016 року в частині задоволення позову про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, поділ автомобіля ВАЗ 210994, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя та її поділ.

ОСОБА_4 за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 210994, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_4 за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 210994, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді