Справа № 761/6260/16-ц
Провадження № 2/761/3877/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Савицького О.А.,

при секретарі Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

18.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання недійсним Кредитного договору №227/П/05/2008-840 від 11.07.2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.07.2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», повним правонаступником якого є відповідач, був укладений Кредитний договір №227/П/05/2008-840 (надалі - Кредитний договір), згідно умов якого позивачу у тимчасове користування відповідач надав кредит у сумі 72636,01 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 14,99 % річних.

Разом з тим, позивач вважає, що Кредитний договір є недійсними у зв'язку з тим, що він був укладений всупереч вимогам законодавства, а саме в валюті, відмінній від гривні України, оскільки іноземна валюта між резидентами всередині України не може бути засобом платежу, а тому при укладенні Кредитного договору, сторони порушили вимоги, зокрема, ст. 524 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Крім того, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо лише при дотриманні суб'єктами господарських правовідносин вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, яка у сторін по справі відсутня.

Крім того, позивач зазначає, що на день укладання Кредитного договору курс долара США відносно гривні був у розмірі 4,84 грн., тоді як на сьогоднішній день курс долара США відносно гривні суттєво виріс та становить 27,20 грн., а отже існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором, а саме, з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачу необхідно сплачувати, в зв'язку з чим значно погіршився його фінансовий стан. Також, позивач вважає, що виконання Кредитного договору на умовах, що діють на даний час є також і порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин - принципу справедливості.

На підставі зазначеного позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним вказаний Кредитний договір.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача Кошельник І.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а також на відсутність підстав, встановлених чинним цивільним законодавством України для визнання Кредитного договору недійсним.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 11.07.2008 року позивачем укладено Кредитний договір №№227/П/05/2008-840 з Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (а.с. 9-13). Згідно п. 1.1 Кредитного договору позивачу надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 72636,01 доларів США для проведення розрахунків по Договору купівлі-продажу від 11.07.2008 року та оплати комісії за розрахунки за цим Договором.

На даний час Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» перейменовано в Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», що підтверджується роздруківкою даних із ЄДРПОУ щодо відповідача (а.с. 14-16).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок використання іноземної валюти визначається Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні банківського кредиту в іноземній валюті та його погашенні.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Під терміном «кошти» відповідно до ст. 2 цього Закону розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Частиною 1 ст. 49 даного Закону передбачено, що розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією, а згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати операції з валютними цінностями.

В судовому засіданні встановлено, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» на час укладення Кредитного договору мало Банківську ліцензію на здійснення операцій, визначених ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також дозвіл НБУ на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.

Крім того, у п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 роз'яснено, що згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні Кредитного договору не було порушено чинне законодавство, зокрема положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного кодексу України, а твердження позивача щодо невідповідності умов Кредитного договору законодавству України з підстав так чи інакше пов'язаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Також, щодо посилань позивача на наявність істотної зміни становища щодо виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором, а саме, з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу, яку позивачу необхідно сплачувати, значно зросла в зв'язку з чим значно погіршився його фінансовий стан, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

При цьому, суд вважає, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення Договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання Кредитного договору недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 533, 1046, 1049, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: