Справа № 219/4519/16-ц
Провадження № 2/219/2457/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Полтавець Н.З., при секретареві Зубенко Т.А, за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ДП «Артемсіль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою, яку поточнив у судовому засіданні, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що він з 25.06.2014 р. працював на посаді начальника відділу АСУВ на державному підприємстві «Артемсіль». На початку 2016 р. на підприємстві відбулася зміна керівництва, через що у нього, на підґрунті особистих неприязних відносних до нього з боку нового керівництва, виник конфлікт. Нове керівництво намагалось змусити його звільнитись з посади як неугодного. Йому постійно повідомлялось в усній формі, якщо він не звільниться сам, до нього будуть застосовані важелі тиску, як морального, а у разі необхідності, й фізичного, повідомляли, що у зоні проведення АТО люди зникають та суспільство на це не реагує. Він це розцінив як фактичні погрози життю та здоров»ю, через що почав сильно хвилюватись та стан його здоров»я погіршився. З метою покращення здоров»я 4.03.2016 р. він подав заяву на ім»я керівника підприємства щодо надання йому відпустки за рахунок невикористаних днів щорічної відпустки з 9 березня по 25 березня 2016 року. Вказану заяву йому не погодили та повідомили, що підпишуть відпустку лише, якщо він зазначить у ній про подальше звільнення. Оскільки йому необхідно було займатися своїм здоров»ям, під моральним тиском керівництва, він був змушений зазначити під диктовку керівництва у заяві про відпустку про своє звільнення з займаної посади за угодою сторін. У зв»язку з хвилюванням на роботі з 25.03.2016 р. по 8.04.2016 р. він захворів, про що він своєчасно повідомив адміністрацію підприємства. Але він всупереч п. 40 ч .3 КзПП України був звільнений. Своє звільнення з керівництвом він не узгоджував та про це не просив. У заяві про відпустку та вимушене звільнення від 4.03.2016р. він не вказував конкретну дату, з якої він просить його звільнити за угодою сторін. Перебуваючи на лікарняному, 8.04.2016 р. він відправив повідомлення про відзив заяви про його звільнення. Йому відомо, що посада, з якої його звільнено, є вакантною, не скорочена. Порушення його конституційних прав на працю призвело до того, що він змушений докласти зусиль для організації свого життя та життя своєї родини, порушилися його нормальні життєві зв»язки. Його заробітна плата є єдиним джерелом існування, інших грошових коштів він не отримував. Після незаконного звільнення у нього погіршився стан здоров»я: підвищився тиск, з»явились болі у серці, головний біль, порушений сон, він став нервовий і дратівливий. Як голова родини він втратив джерело свого фінансування, не має можливості забезпечити свою сім»ю та себе. Він постійно відчуває почуття страху перед майбутнім, його лякає невідомість і невизначеність, перебуває в постійному нервовому напруженні і стресі. У зв»язку з чим змушений звернутись за медичною допомогою. Моральну шкоду, завдану неправомірними діями роботодавця, оцінює у розмірі 25000 грн. Крім цього, вважає, що за час вимушеного прогулу з відповідача повинен бути стягнутий на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня винесення наказу про звільнення по день винесення рішення суду, розмір якого повинен бути розрахований відповідно до довідки відповідача, середньоденна заробітна плата складає 524.10 грн.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_4 4.03.2016 р. подав заяву про надання відпустки з подальшим звільненням за угодою сторін. На підставі заяви 25.03.2016 р. в останній день відпустки, що передбачено законом України «Про відпустки» його було звільнено з підприємства. В день звільнення ОСОБА_4 не прийшов на підприємство, щоб отримати належні виплати. В зв»язку з чим йому було надіслано лист, а необхідні грошові суми перераховані на картковий рахунок.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що він працював у відділі, де начальником був ОСОБА_4, у разі відсутності ОСОБА_4 він виконував його обов»язки. Якось у беседі ОСОБА_4 йому казав, що в зв»язку зі зміною керівництва працювати стало важко. Відносно того, що ОСОБА_4 погрожували морально чи фізично, не надавали відпустку йому невідомо. ОСОБА_4 йому повідомив, що написав заяву на відпустку з наступним звільненням, причини написання такої заяви йому невідомі.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні повідомила, що вона працює у відділі АСКВ, її начальником був ОСОБА_4. У лютому 2016 р. їй було відомо, що ОСОБА_4 у відпустці. Але на другий день відпустки був складений акт його відсутності на роботі. Пізніше ОСОБА_4 вийшов на роботу, запросив всіх працівників відділу до кабінету директора підприємства, де вияснював питання щодо отримання директором його заяви на відпустку.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він працював під керівництвом ОСОБА_4. 10 лютого 2016 р. за проханням ОСОБА_4 всі працівники відділу зайшли до кабінету директора підприємства, де ОСОБА_4 вияснював питання щодо отримання директором його заяви на відпустку.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він працював під керівництвом ОСОБА_4. Зі слів працівників йому було відомо, що ОСОБА_4 подовжив свою відпустку. 9.02.2016 р. представник адміністрації склав акт про відсутність ОСОБА_4 на роботі. Факти здійснення фізичного або морального тиску з боку керівництва на ОСОБА_4 йому невідомі.

Свідок ОСОБА_9»янов П.П. у судовому засіданні пояснив, що працював під керівництвом ОСОБА_4. Йому невідомі відносини між ОСОБА_4 та керівництвом підприємства. Факти здійснення фізичного або морального тиску з боку керівництва на ОСОБА_4 йому також невідомі. Зі слів працівників йому було відомо, що ОСОБА_4 у відпустці. 9.02.2016 р. представник адміністрації склав акт про відсутність ОСОБА_4 на роботі.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що працював під керівництвом ОСОБА_4. Йому відомо від ОСОБА_4, що в нього були складні відносини з керівництвом підприємства, йому пропонували звільнитися за власним бажанням. Факти здійснення фізичного або морального тиску з боку керівництва на ОСОБА_4 йому невідомі.

Заслухавши доводи сторін, свідків, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_4 працював в ДП «Артемсіль» на посаді начальника АСКВ. 4.03.2016 р. ним подана заява на ім»я в.о. директора підприємства про надання невикористаної щорічної відпустки з 9.03.2016 по 25.03.2016 р., з наступним звільненням за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.8). Відповідно до наказу від 4.03.2016 р. ОСОБА_4 надана щорічна відпустка з 9 березня 2016 р. по 25 березня 2016р. (а.с.9)., наказом № 50 від 25.03.2016 р. ОСОБА_4 з 25.03.2016 р. (в останній день відпустки) звільнений за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпПУ на підставі заяви ОСОБА_4 (а.с. 3).

Відповідно до ст. 36 КЗпПУ підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін.

У разі звільнення за угодою сторін ініціатива щодо припинення трудового договору може надходити як від працівника, так і від роботодавця. Якщо звільнення ініціює працівник, то він подає заяву на імя керівника, в якій просить звільнити його у зазначений термін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП. При цьому працівник не зобовязаний зазначати причину звільнення.

П. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 (далі Постанова № 9) зазначається, що в разі домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник і працівник дійшли взаємної згоди. З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У разі досягнення домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін звільнення працівника оформляється наказом роботодавця. Підставою буде заява працівника або письмова угода сторін. На підставі наказу про звільнення до трудової книжки працівника вноситься запис. З працівником проводяться розрахунки при звільненні, виплачується заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 р. № 504/96-ВР за бажанням працівника в разі звільнення йому має бути надано відпустку з наступним звільненням. У такому разі днем звільнення буде останній день відпустки.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України встановлено заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності та відпустки. Проте таке обмеження стосується тільки звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в той час як ОСОБА_4 звільнений за угодою сторін.

Оскільки ОСОБА_4 у день звільнення не з»явився до відділу кадрів за отриманням трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення (а.с.26), йому було надіслано листа щодо отримання трудової книжки, здійснений остаточний розрахунок та перехований на банковський рахунок.

Доводи позивача відносно того, що він звертався до керівника із службовою запискою відносно подовження відпустки у зв»язку з лікуванням, наданий лист непрацездатності , є необґрунтованими оскільки між позивачем та підприємством була досягнута домовленість про звільнення за угодою сторін і анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник і працівник дійшли взаємної згоди, такої згоди не було. Посилання позивача на те, що до нього застосовувались важелі тиску як морального так і фізичного, а також відносно того він написав заяву під тиском необґрунтовані та не можуть бути прийняті до уваги.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ДП «Артемсіль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відмовити.

Встановити дату складання повного тексту рішення 11 листопада 2016 р.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.З.Полтавець