РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/8713/14-ц

Провадження № 2/638/1453/16

09.06.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в зв'язку з народженням сина 31 січня 2011 року вона набула право на отримання матеріальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Протягом лютого - травня 2011 року вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням щодо здійснення вищевказаних виплат, але їй було відмовлено з посиланням на відсутність в її паспорті відмітки про реєстрацію місця проживання. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2011 року зобов'язано ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення Адміністрації Дзержинського району м. Харкова здійснити їй грошову виплату допомоги у зв'язку з народженням дитини ОСОБА_6, 31.01.2011 року; виплату допомоги на дитину як одинокій матері згідно зі статтею 135 Сімейного кодексу України; виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 28 травня 2011 року по 31.01.2014 року за місцем фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, к. 712. Вказаною постановою також встановлено, що відповідач неправомірно відмовив їй у здійсненні вищезазначених виплат. Просить суду позов задовольнити, оскільки неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 4000,00 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала вимоги позову у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відшкодування моральної шкоди регулюється законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», яким регулюється призначення та виплата допомоги при народженні дитини, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та одинокої матері не передбачено відшкодування моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями та вини в її заподіянні. Позивач не надала до суду доказів, які б підтверджували, що управлінням їй неправомірно відмовлено в призначенні допомог та доказів, які б підтверджували, що діями управління їй завдано моральної шкоди, в чому вона виразилась, причинного звязку між шкодою і діями управління до суду не надала. Що стосується призначення допомоги позивачу в 2011 році, то ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення діяло у відповідності до чинного законодавства, яке передбачало призначення допомоги при народженні дитини, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та допомоги на дітей одиноким матерям за місцем їх реєстрації. Позивач не зверталась на прийом та не надала необхідних документів для призначення їй вище вказаних видів допомог, тому такі допомоги не були їй призначені. Тільки 22.06.2001 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про призначення їх відповідних допомог, які і були призначені. Також наголошує, що незрозуміло чому Дзержинський районний суд м. Харкова у постанові від 03.06.2011 року зробив висновок про неправомірність дій управління. Ствердження позивача про те, що протягом 4-х місяців у неї не було коштів не доказує той факт, що діями управління причинена моральна шкода та є причинний зв'язок між моральною шкодою та діями управління. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Суд, дослідивши доводи представника позивача, представника відповідача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 Цивільного кодексу України).

У відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено матеріалами справи, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2011 року зобов'язано ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення Адміністрації Дзержинського району м. Харкова здійснити їй грошову виплату допомоги у зв'язку з народженням дитини ОСОБА_6, 31.01.2011 року; виплату допомоги на дитину як одинокій матері згідно зі статтею 135 Сімейного кодексу України; виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 28 травня 2011 року по 31.01.2014 року за місцем фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, к. 712 (а. с. 4).

У мотивувальній частині постанови також зазначено, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у здійсненні вищезазначених виплат.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд відхиляє твердження представника відповідача щодо незрозумілості підстав визнання у рішенні дій управління неправомірними та не може встановлювати, чи було повно зясовано обставини, що мали значення для справи; чи було доведено обставини, що мали значення для справи; чи відповідали висновки суду обставинам справи; чи було порушено норми матеріального чи процесуального права, оскільки це відноситься до повноважень суду апеляційної інстанції. Постанова Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.06.2011 року є такою, що набрала законної сили, при цьому, ніким із сторін не оскаржувалась, а тому має преюдиціальне значення при вирішенні даного спору.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Як розяснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому, Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди не те що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, а є цілком адекватним. Так рішенням від 27.07.2004 року по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, а саме неправомірністю відмови у призначенні допомоги, та враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 4000 грн. співрозмірними із завданою шкодою, їх розмір знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, докази на підтвердження немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення, істотність змін в житті, тощо) у судовому засіданні під присягою підтвердив свідок ОСОБА_4, а тому суд, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідним стягнути з відповідача заявлену моральну шкоду у повному обсязі, тобто у розмірі 4000,00 грн.

Одночасно суд наголошує, що доводи відповідача щодо відсутності моральних страждань позивача спростовуються наступним.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

У відповідності із частиною 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 6, 19, 56 Конституції України, ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на користь ОСОБА_4 спричинену моральну шкоду у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: