Справа № 442/5215/15 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/540/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.І.

з участю позивача ОСОБА_2 представника позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Станильської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач. Вважає його незаконним, таким, що порушує його права на судовий захист, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Мотивує тим, що ні він, ні його адвокат не були присутні з поважних причин при постановленні судового рішення, чим були позбавлені права надати докази, в тому числі заявити про допит свідків. Суд не заслухав пояснень позивача та оцінив квитанцій про сплату земельного податку, які збереглись не у нього вдома, позбавив можливості заявити про призначення у справі експертизи. Суд не врахував поданого адвокатом клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю на виборах та вирішив справу у відсутності позивача та його представника, допустивши неповноту з»ясування обставин у справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд не вирішив питання про повернення судового збору.

При розгляді справи за апеляційною скаргою, особа яка подала апеляційну скаргу та її представник доводи такої підтримав.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача в особі голови селищної ради ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Розгляд справи за відсутності позивача та його представника проведено судом по причині неодноразових їх неявок без поважних причин. Щодо мотивів апеляційної скарги та долучених до неї квитанцій про сплату земельного податку, то просить звернути увагу, що з врахуванням площі ділянки про яку зазначено у квитанціях та розміру ділянки зазначеної у позові, такий податок можливо і сплачувався позивачем, але за іншу земельну ділянку, котра в його користуванні і крім того останній платіж вчинено ще у 2002 році. Щодо мотивів відкритого користування спірною земельною ділянкою в урочищі «Дякова гора», то акт на який позивач посилається, як на доказ його відкритого користування ділянкою, план якої складений тими особами, які вважали себе у складі відповідної комісії, складено колишнім головою селищної ради села ОСОБА_5, тобто на даний час просто мешканцем села, ОСОБА_6 дочкою позивача та іншими двома мешканцями, які є сусідкою та товаришем позивача. Тобто жодну посадову особу до складання акту залучено не було. Крім того, за затвердженим Генпланом села урочище «Дякова Гора» знаходиться у кварталі забудови. Просить врахувати, що позивач не звертався з заявами про передачу ділянки у власність, а на всі його звернення іншого змісту відповідачем надано письмові відповіді. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, в якому відкладено розгляд справи за клопотанням сторони позивача 21.12.2015 року був присутній, в останнє не з»явився, належно повідомлений про розгляд справи за апеляційною скаргою. Про причини неявки не повідомив. Колегія суддів вважає можливим розгляд справи в їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам в основному відповідає і не може бути скасоване з формальних підстав

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 303 ЦПК України - апеляційний суд досліджує докази , які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази , неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Дотримуючись зазначених вимог процесуального закону, з врахуванням постановлення оскаржуваного рішення за відсутності позивача та його представника колегією суддів розглянуто клопотання позивача щодо призначення у справі експертизи, розглянуто та задоволено клопотання про допит свідків, враховано долучені до апеляційної скарги документи, на які посилається позивач як на докази сплати ним земельного податку за користування земельною ділянкою, заслухано пояснення самого позивача. Таким чином вимоги ч. 2 ст. 303 ЦПК України судом апеляційної інстанції дотримані.

Враховуючи матеріали справи, докази, які досліджені судом першої та апеляційної інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про те, що такі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, виходячи з таких мотивів.

За змістом позовної заяви та пояснень позивача у суді апеляційної інстанції останній звернувся з позовом про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю з мотивів та посиланням на ст. 119 ЗК України, про що ствердив у суді апеляційної інстанції. Пояснив, що проживав в одному будинку разом із своєю мамою ОСОБА_7, яка користувалась земельною ділянкою в урочищі «Дякова Гора» та використовувала її під особисте селянське господарство. Проживаючи спільно з матір»ю, вели спільне господарство та разом використовували дану земельну ділянку під сінокоси, а осінню під пасовище та користувались такою відкрито. У звязку з похилим віком матері з 1998 року дану земельну ділянку використовував тільки він. У 2005 році ОСОБА_7 померла, а він продовжував використовувати цю земельну ділянку під ОСГ відкрито. Підтвердженням спільного проживання та ведення спільного господарства з матір»ю, що вважає підтверджує відкритість користування спільною ділянкою є записи в будинковій книзі, копія якої долучена до справи. Вважає, що оскільки безперервно, відкрито користувався земельною ділянкою понад 15 років, у нього виникло право на таку за набувальною давністю. Оскільки відповідач у майбутньому має намір передати таку ділянку іншій особі, звернувся з позовом до суду. Просить додатково врахувати сімейний стан, бажання здійснити будівництво на земельній ділянці для забезпечення житлом онуків.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції ствердив про заявлення його довірителем позову саме з врахуванням вимог ст.119 ЗК України з підстав відкритого користування земельною ділянкою за час обумовлений цією нормою, а відтак набуття на таку права за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів з таким висновками суду першої інстанції погоджується, з оглядну на наступні обставини.

Допитані в суді апеляційної інстанції за клопотанням сторони позивача свідки ствердили наступне.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що в минулому був селищним головою /згідно даних акту від 20.06. 2015 року в період 1993- 2000 років/ та по причині збитковості птахофабрики у користуванні якої були землі урочища «Дякова Гора» та не використанням цих земель, здійснивши відповідні обміри, як селищний голова передав у користування мешканців села земельні ділянки птахофабрики. Аналогічним чином земельна ділянка, площу якої назвати не може перейшла у користування матері позивача та використовувалась нею і позивачем під сільськогосподарські потреби.

Свідок ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції пояснила про користування земельною ділянкою матір»ю позивача, а також ним самим. Правовий статус, розміри, конкретне розташування ділянки не пояснила.

Свідок ОСОБА_6З ./ дочка позивача/ дала аналогічні пояснення. Пояснила, що про всі обставини відомо зі слів батька.

Колегія суддів вважає, що показанням означених свідків не підтверджено обґрунтованість вимог позивача, оскільки жоден з них не володіє даними щодо правового статусу земельної ділянки, її площі та конкретного місця розташування.

З долучених до апеляційної скарги копій трьох квитанцій про сплату земельного податку, убачається, що від імені позивача в 2000 році проведено оплату в сумі 6 гр. 88 коп. земельного податку, 3 гр. 47 коп. у липні 1997 року та 6 гр. 80 коп. суми земельного податку 25.05.2002 року /а.с. 58. / Доказів оплати таких платежів за користування земельною ділянкою на яку просить визнати право власності за набувальною давністю немає.

Колегією суддів відхилено клопотання позивача про призначення у справі експертизи для встановлення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки розмірами 85 м на 37 м. в селі Станиля, оскільки з врахуванням, у тому числі мотивів такого клопотання, експертиза не може бути призначена за відсутності даних про конкретне місце розташування ділянки, про що позивач та його представник не змогли також вказати на плані села /а.а. 42/. Розмір ділянки обумовлений у клопотанні базується виключно на даних зазначеного вище акту від 20.06.2015 року, складеного зазначеними вище мешканцями села, якими визначено такі розміри /а.с. 4/. Будь-який правовстановлюючий документ на особу/ фізичну чи юридичну /, як колишнього чи існуючого землекористувача чи власника ділянки відсутній. Враховуючи відсутність даних про об»єкт дослідження, така експертиза не може бути призначена. Крім того, висновок про грошову оцінку об»єкта у випадку конкретних даних про такий, не може вплинути на висновки суду апеляційної інстанції.

Факт використання позивачем частини ділянки, що зазначена ним приналежної до так званого урочища «Дякова Гора» про який намагається суду довести позивач не свідчить про законність його вимог до суду.

Оцінюючи такі докази, які надані суду апеляційної інстанції в сукупності з доказами дослідженими судом першої інстанції, колегія суддів враховує, що за змістом статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до відповідного органу з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з указаною статтею є підставою для звернення до органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Згідно ч. 2 цієї ж статті ЗК України передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Причому право на набуття у власність чи користування земельної ділянки за давністю користування відповідно до статті 119 ЗК (набувальна давність) може бути реалізовано з урахуванням пункту 1 розділу ІХ «Прикінцеві положення» ЗК з 1 січня 2017 року (обчислюється з дня набрання чинності ЗК з 1 січня 2002 року).

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б стверджували про звернення позивача до відповідача про передачу у власність земельної ділянки в урочищі «Дякова Гора», що в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області. При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач додатково ствердив, що з заявою такого змісту до відповідача дійсно не звертався і це убачається також із змісту його позову.

Окрім того, позивачем не дотримано умов щодо строку, який застосовується для набувальної давності на земельну ділянку, що обчислюється починаючи з 01.01.2002 року та має становити не менше 15 років. На момент звернення до суду 31.07.2015 року даний строк ще не сплив, що є окремою підставою для відмови у позові.

Тому висновки суду першої інстанції, незважаючи на дослідження судом апеляційної інстанції додаткових доказів, про які зазначено вище, є обґрунтованим щодо відмови у позові.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції проаналізував акт складений 20.06.2015 року землевпорядником Доброгостівської сільської ради та іншими зазначеними у акті громадянами за змістом якого - земельна ділянка в с. Станиля Дрогобицького району в урочищі «Дякова Гора», розмірами 85х37х85х37 Доброгостівською сільською радою у 1978 році була виділена ОСОБА_7, яка проживала в одному будинку з сином ОСОБА_2 та спільно користувалась цією земельною ділянкою до 1999 року. З 1999 року дана земельна ділянка повністю перейшла у користування ОСОБА_9 у звязку з похилим віком ОСОБА_7, яка померла 04.01.2005 року та зазначив, що такий не є належним та допустимим доказом у справі щодо добросовісності, відкритості та безперервності користування позивачем зазначеною земельною ділянкою з чим погоджується судова колегія і звертає увагу на те, що акт підписаний не усіма особами, які зазначені присутніми при його складанні, оскільки підпис від імені гр. на ОСОБА_10 відсутній, як і відсутні дані про особу землевпорядника.

Крім того, аналіз зазначеної вище правової норми дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК України не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування. Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі їм земельної ділянки у власність чи користування.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним. Суд вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував закон. Досліджені судом апеляційної інстанції додаткові докази, надані позивачем та пояснення останнього по причині розгляду справи судом першої інстанції в його відсутності - не спростовують правильності висновків суду.

Постановлення рішення суду у відсутності позивача, про що також зазначено у апеляційній скарзі не призвело до ухвалення незаконного рішення, тому колегія суддів вважає, що таке не може бути скасовано за формальних підстав. Крім того, усім додатковим доказам, що надані позивачем суду апеляційної інстанції надана оцінка при перевірці доводів апеляційної скарги.

Правових підстав для повернення позивачу сплаченого судового збору немає.

Тому колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 303, 304, п.1ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч. 1 ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді