Справа № 369/5680/16-ц
Провадження № 2/369/2770/16
РІШЕННЯ

Іменем України

11.11.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчка А.Я. ,

за участю секретаря Приходченко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і після смерті чоловіка вона залишилася жити одна. Нещодавно їй виповнилося 87 років, і вона часто хворіє та потребує стороннього догляду.

Зі слів позивача, у м. Києві проживає її донька, відповідач. На початку липня 2006 року відповідач запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Замість цього, як вбачається з пояснень позивача, відповідач попросила її укласти з нею договір довічного утримання на належну їй частку 29/50 житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Як стверджує позивач, вона погодилась на так звану пропозицію відповідача та 05.07.2006 уклала з нею у Першій Київській обласній державній нотаріальній конторі договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовились.

Позивач наголошувала на тому, що начебто 8 років після укладення договору відповідач сумлінно виконувала свої зобов'язання, тобто виконувала усі дії, які передбачають умови договору довічного утримання, а приблизно в червні 2014 року припинила забезпечувати її харчуванням і доглядом, почала влаштовувати скандали та докоряти їй, що вона так довго живе.

Зі слів позивача, літом 2014 року у них з відповідачем склалися неприязні стосунки та у вересні 2014 року вона дізналась, що її донька ОСОБА_2 подала до суду позовну заяву, де вона, її мати, виступала відповідачем, про усунення перешкод в користуванні власністю. Коли позивач ознайомилася з позовною заявою, вона була здивована, що уклала договір дарування 29/50 частин жилого будинку, що посвідчений 05.07.2006 державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-1744. У зв'язку з цим позивач вважала, що саме таким чином вона дізналася, що уклала зі своєю донькою договір дарування, а не договір довічного утримання.

З огляду на вказане позивач вважала, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином.

Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 05.07.2006 між нею та відповідачем ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори.

Представник позивача у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання теж з'явилась, позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.07.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано договір дарування 29/50 частин житлового будинку в АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-1744.

Даний договір підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто.

Як вбачається зі змісту оспорюваного правочину, він чітко містить права та обов'язки сторін, які виникають саме з такого договору, його заголовок містить слово «ДАРУВАННЯ», викладене чіткими та великими літерами, по всьому його тексту вживаються слова «подарувала», «дар», «обдарована», «дарувальник».

При цьому вказаний правочин не містить жодної вказівки на довічне утримання, догляд за позивачем з боку відповідача.

З огляду на Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2014 за № 22978523 право власності на 29/50 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем. Це ж підтверджується й Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47324562 від 10.11.2015.

Крім того, зі згаданої Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47324562 від 10.11.2015 вбачається, що інші 21/50 частин житлового будинку в АДРЕСА_1, які раніше належали позивачу, були останньою віддаровані на підставі договору дарування, посвідченого 05.05.2015 Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-631, ОСОБА_5.

Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на час вчинення спірного правочину) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За правилами ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Зважаючи на позицію, викладену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З роз'яснень, які викладено у п. 19 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як рекомендовано у п. 25 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві стверджує, що спірний договір є недійсним, бо вона помилилась щодо його правової природи, а також прав та обов'язків сторін, вважаючи договір дарування договором довічного утримання, але поруч із цим, послалася на ст. 235 ЦК України, яка регулює правовідносини у разі укладення удаваного правочину.

Як вже було вказано, зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що він повністю має природу договору дарування: містить права та обов'язки сторін, які виникають саме з такого договору, його заголовок містить слово «ДАРУВАННЯ», викладене чіткими та великими літерами, по всьому його тексту вживаються слова «подарувала», «дар», «обдарована», «дарувальник».

При цьому вказаний правочин не містить жодної вказівки на довічне утримання, догляд за позивачем з боку відповідача.

А отже, відсутні підстави вважати, що сторони цього правочину могли помилитися щодо однозначності його змісту та переплутати у даному випадку його з договором довічного утримання.

Поруч із цим, суду не було надано доказів того, що на момент підписання спірного правочину позивач страждала на фізичну або розумову ваду, яка б перешкоджала їй прочитати, усвідомити та зрозуміти його умови.

У разі, якщо ОСОБА_1 у присутності нотаріуса підписала спірний договір, не читаючи його, хоча цього судом не було встановлено в ході розгляду справи, то це вказує лише на її особисте недбальство, що з огляду на позицію Верховного Суду України у п. 19 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Стосовно вказівок позивача на існування підстав для визнання оспорюваного договору дарування у зв'язку з його удаваністю, то слід зазначити, що з урахуванням положень ст. 235 ЦК України, що була процитована вище, правочин є удаваним лише за умови, коли обидві сторони умисно вчинили його для приховання іншого правочину.

З доводів же позивача та пояснень її представника вбачається, що лише ОСОБА_1 вважала, що підписує договір довічного утримання, при чому помилково. Ніяких домовленостей між позивачем та відповідачем укласти договір дарування, щоб приховати договір довічного утримання, судом встановлено не було.

До того ж, встановлення судом удаваності правочину не є підставою для визнання його недійсним, оскільки закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Визнати такий договір можна лише, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, а на такі обставини позивач не посилалась і не довела їх у ході судового розгляду.

Підсумовуючи викладене, слід звернути увагу суду на те, що всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України ОСОБА_1 не надала жодного належного та допустимого доказу того, що на момент підписання нею спірного договору дарування вона вважала, що дійсно підписує з ОСОБА_2 договір довічного утримання або що вони обоє цілеспрямовано підписували договір дарування, укладаючи при цьому договір довічного утримання, що є підставою для залишення позову без задоволення.

Клопотання представника позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було судом відхилено, оскільки представником позивача було повідомлено у судовому засіданні, що вказані особи можуть повідомити інформацію стосовно обставин справи, яка їм відома лише зі слів самої ОСОБА_1,, що об'єктивно не може бути покладено в основу судового рішення.

Зважаючи на вищенаведене, з огляду на рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203-204, 215, 216, 229, 235, 236, 321, 328, 717, 744 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 11, 4, 15, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя А.Я.Волчко