Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 січня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Мартинюка В.І., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ в натурі частки домоволодіння між співвласниками та визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2014 року позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що їй на підставі договору дарування на праві спільної часткової власності належить Ѕ частини житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Співвласником іншої Ѕ частини житлового будинку була ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1990 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2004 року проведено розподіл спірного домоволодіння та визнано за ОСОБА_7 право власності на 54/100 частини домоволодіння та за ОСОБА_8 - на 46/100 частини. У зв'язку з фактичним використанням домоволодіння та господарських будівель та споруд її частка є значно меншою, ніж у відповідачів, а тому остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд виділити їй у натурі частину домоволодіння (житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами), що знаходиться на земельній ділянці площею 257 кв. м по АДРЕСА_1, а саме: в житловому будинку літ. «А-1» приміщення: 2-1 кухня (8,4 кв. м.), 2-2 житлова (10,6 кв. м.), 2-3 прихожа (5,6 кв. м.), 2-4 житлова (10,0 кв. м.) разом 34,6 кв. м, господарчі будівлі та споруди - сарай шлакоблоковий літ. «Б», № 3, 5, 6, 7 огорожі, дерев'яні, металеві, мостіння - літ. «І»; припинити право спільної часткової власності на вказані домоволодіння; визначити порядок користування земельною ділянкою площею 257 кв. м за вказаною адресою, надати їй у користування земельну ділянку площею 128,5 кв. м, що відповідає Ѕ частки у спірному домоволодінні, яка розташована під житловим будинком літ. «А-1», господарчими будівлями та спорудами (сарай шлакоблоковий літ. «Б», сарай дерев'яний літ. «В», Ѕ обкладений цеглою, № 3, 5, 6, 7 огорожі, дерев'яні, металеві, мостіння - літ. «І») та під ділянкою, вільною від забудови. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог. В решті рішення суду залишено без змін. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення судівпершої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2004 року проведено розподіл спірного домоволодіння між відповідачами, незважаючи на те, що власником Ѕ частини житлового приміщення є позивач, а оскільки наявність вказаного рішення перешкоджає виділу позивачу у приватну власність Ѕ частини спірного майна, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом про виділ їй у приватну власність частки спірного домоволодіння в натурі, припинення права спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно зі ст. 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 цього Кодексу та п. 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в квартири. Одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Дійшовши висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, суд першої інстанції не звернув уваги, що суд відмовляє у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності у випадку обґрунтованості позовних вимог, а у разі недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності, та у порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, не перевірив, коли позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Апеляційний суд, змінивши правові підстави відмови у задоволенні позовних вимог, послався на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2004 року, яким проведено розподіл спірного домоволодіння між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_7 право власності на 54/100 частини домоволодіння та за ОСОБА_8 - на 46/100 частини, незважаючи на те, що власником іншої Ѕ частини спірного приміщення є позивач на підставі договору дарування від 14 листопада 2001 року, що є порушенням ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України. Дійшовши висновку, що вказаним судовим рішенням за відповідачами визнано право власності на 100 % спірного домоволодіння, апеляційний суд залишив поза увагою, що предметом спору в указаній справі був поділ між сторонами Ѕ частини будинку № АДРЕСА_1, яка придбана відповідачами в період шлюбу, та визнання за ОСОБА_8 права власності на ј частини вказаного майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду справ в апеляційному порядку», дослідження нових доказів апеляційним судом провадиться, якщо суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивач заявляла клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, при цьому суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не перевірив обґрунтованість заявленого клопотання, а лише зазначив в рішенні, що таке заявлено з метою затягування розгляду справи, що по суті не є правовим обґрунтуванням відмови у задоволенні клопотання. Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задовольнити. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М.Ситнік О.І.Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М.