У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф», третя особа - Ізюмське відділення екстреної медичної допомоги та медичних катастроф, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 01 січня 2013 року працює на посаді лікаря у Комунальному закладі охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» (далі - КЗОЗ «ЦЕМД та МК») та за сумісництвом на 0,5 ставки - лікарем швидкої та невідкладної допомоги, що підвідомче відповідачу.

У зв'язку з ненормованим робочим днем вона працює змінами на 1,5 ставки.

Вважає, що її робочий час перевищує 40 годин на тиждень, що є порушенням вимог ст. 50 КЗпП України, а тому просила суд визнати дії КЗОЗ «ЦЕМД та МК» незаконними та такими, що порушують її трудові права, що виявилися в: складанні графіків роботи Ізюмського відділення «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» всупереч вимогам ст. ст. 50, 51, 58, 59, 65 КЗпП України та наказу Міністерства охорони здоров'я від 25 травня 2006 року № 319; не веденні обліку надурочних робіт, не дотримання їх граничної норми, відсутністю належного контролю за законністю застосування таких робіт, не оплати у передбаченому чинним законодавством розмірі, чим порушено вимоги ст. ст. 62-65, 106 КЗпП України та п. п. 2.27, 4.21 Колективного договору; не створенні пунктів тимчасового базування, передбачених Законом України «Про екстрену медичну допомогу, наказом Міністерства охорони здоров'я від 07 грудня 2012 року № 1020 та Посадової інструкції лікаря відділення швидкої невідкладної медичної допомоги та медицини катастроф»; порушення нормативів кількості бригад для обслуговування зазначеної території; порушення строків виплати їй заробітної плати за час відпустки; направлення на виклик, де існувала загроза її здоров'ю та життю; ненадання відповідей на звернення та не виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу у сумі 1806 гривень.

Зобов'язати відповідача скласти графіки роботи співробітників Ізюмського відділення «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» у відповідності до норм трудового законодавства; вести облік надурочних робіт, дотримуватися їх граничних норм та оплачувати їх у передбаченому чинним законодавством розмірі; створити пункти тимчасового базування, передбачені Законом України «Про екстрену медичну допомогу», наказом Міністерства охорони здоров'я України № 1020 від 07 грудня 2012 року та Посадовою інструкцією; створити належні умови праці та відпочинку, гарантовані ст. 66 КЗпП України; здійснювати направлення на виклики, де існує загроза здоров'ю та життю за її письмовою згодою; забезпечити встановлення кількості бригад для обслуговування м. Ізюма та Ізюмського району, відповідно до їх нормативів; надати відповіді на звернення до директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» від 16 липня та 13 серпня 2014 року, а також рапорти і докладні записки; виплатити допомогу на вирішення соціально - побутових питань у розмірі посадового окладу у сумі 1 806 гривень.

У грудні 2014 року позивач звернулася д суду із заявою про збільшення позовних та просила суд визнати дії КЗОЗ «ЦЕМД та МК» незаконними та такими, що порушують її трудові права, що виявилися в: складанні графіків роботи Ізюмського відділення «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» всупереч вимогам ст. ст. 50, 51, 58, 59, 65 КЗпП України та наказу Міністерства охорони здоров'я від 25 травня 2006 року № 319; не веденні обліку надурочних робіт, не дотримання їх граничної норми, відсутністю належного контролю за законністю застосування таких робіт, не оплати у передбаченому чинним законодавством розмірі, чим порушено вимоги ст. ст. 62-65, 106 КЗпП України та п. п. 2.27, 4.21 Колективного договору та порушенні вимог ст. 59 КЗпП України щодо тривалості перерви в роботі між змінами із зобов'язанням відповідача вчинити такі дії.

У січні 2015 року позивач звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просила суд визнати дії КЗОЗ «ЦЕМД та МК» незаконними та такими, що порушують її трудові права, що виявилися в односторонньому розірванні трудового договору за сумісництвом, укладеного на підставі наказу від 24 жовтня 2013 року № 264-к із зобов'язанням відповідача поновити її на роботі за сумісництвом і стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, виходячи із ставки 0,5.

У червні 2015 року позивач звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила суд визнати незаконними дії відповідача, які полягали в неправильному начисленні та виплаті доплат за чергування у нічні години із зобов'язанням зробити перерахунок оплати нічних годин відповідно до чинного законодавства та стягнути з відповідача на її користь оплату за роботу в нічний час у повному обсязі із розрахунку 50 % за кожну відпрацьовану годину у нічний час.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано дії КЗОЗ «ЦЕМД та МК» в частині затримки виплати відпускних за 2014 рік ОСОБА_4 незаконними, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що посада позивача не відноситься до переліку професій зі шкідливими умовами праці, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 163, норми тривалості робочого часу на період роботи позивача визначені у листі Міністерства соціальної політики України «Про розрахунки норм тривалості робочого часу у 2014 року» та Правилами внутрішнього трудового розпорядку КЗОЗ «ЦЕМД та МК», а тому дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про складання графіків роботи співробітників Ізюмського відділення «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» у відповідності до норм трудового законодавства, ведення обліку надурочних робіт, дотримання їх граничних норм, оплати їх у передбаченому чинним законодавством розмірі.

Вирішуючи спір в частині вимог про поновити її на роботу за сумісництвом і

стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суди виходили з того, що параграфом третім наказу КЗОЗ «ЦЕМД та МК» від 24 жовтня 2013 року № 264-к, яким позивачу надано сумісництво 0,5 ставки лікаря ШНМД Ізюмського відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 01 жовтня 2013 року, передбачено, що даний договір є строковим та укладений терміном до 31 грудня 2014 року, у зв'язку з чим дійшов обгрунтованого висновку, що звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України проведено відповідно до вимог трудового законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про створення пунктів тимчасового базування та забезпечення встановлення кількості бригад для обслуговування м. Ізюма та Ізюмського району, відповідно до їх нормативів, суди вірно виходили з того, що відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України такі вимоги не відносяться до трудових спорів.

Щодо вимог про зобов'язання відповідача здійснювати направлення на виклики, де існує загроза здоров'ю та життю за письмовою згодою позивача, суди вірно зазначили, що посада лікаря КЗОЗ «ЦЕМД та МК» передбачає надання допомоги відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу», а тому обґрунтовано відмовили в цій частині за безпідставністю заявлених вимог.

Розглядаючи спір в частині вимог про створення належних умов праці та відпочинку, гарантованих ст. 66 КЗпП України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що за вказаною нормою час початку та закінчення перерви встановлюється Правилами внутрішнього трудового розпорядку, посада позивача відноситься до роботи змінами за графіком, затвердженими керівництвом КЗОЗ «ЦЕМД та МК».

Встановивши, що позивач перебувала у тарифній відпустці згідно графіка, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визнав незаконними дії відповідача в частині затримки виплати відпускних за 2014 рік. Разом з тим, вірно зазначив, що виплата допомоги на вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов'язком відповідача відповідно до Закону України «Про оплату праці», ч. 2 ст. 97 КЗпП України, умов Колективного договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку КЗОЗ «ЦЕМД та МК».

Крім того, судами вірно встановлено, що відповідачем проводилась доплата позивачу за роботу в нічний час у розмірі, що становить 50 % годинної тарифної ставки (посадового окладу).

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня П.О. Гвоздик В.І. Мартинюк