Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю позивача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

5 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кузнецовського міського суду від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач посилався на те, що у наданій йому 28 грудня 2015 року копії інформації з носія, на який здійснювався технічний запис цивільного процесу, відсутня інформація про судове засідання, яке було проведено 25 листопада 2015 року, й яку (інформацію) вилучив суддя місцевого суду.

В оскаржуваному рішенні суд не мотивував, чому взяв до уваги показання свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, свідчення яких з приводу написання ним заяви про звільнення 15 вересня чи 18 вересня 2015 року є суперечливими, та відхилив показання свідка ОСОБА_6, яка була його безпосереднім керівником, і показала, що знала про написання ним заяви про звільнення з роботи за власним бажанням одночасно із заявою про прийняття на роботу.

Суд першої інстанції не встановив точної дати написання ним заяви на звільнення.

Якщо навіть припустити, що заява про звільнення була написана ним 15 вересня 2015 року, то його звільнення з роботи відповідачем було проведено з порушенням правил ч. 2 ст. 38 КЗпП України, а саме: за межами закінчення строку попередження власника про розірвання трудового договору та без урахуванням його виходу на роботу після закінчення двотижневого строку попередження.

Крім того, місцевий суд не витребував копій протоколів допиту свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які знаходяться у матеріалах кримінального провадження № 0000859, не роз'яснив йому правил ч. 4 ст. 10 ЦПК України та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі судово-технічної експертизи документів.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу у поновленні на роботі, місцевий суд виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідачем було проведено з дотриманням вимог законодавства про працю.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, звільнення працівника з роботи за власним бажанням закон пов'язує виключно з ініціативою самого працівника у вигляді відповідної письмової заяви. Крім того, до закінчення строку попередження закон гарантує працівнику право відкликати свою заяву і його звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював у відповідача з 24 жовтня 2014 року черговим з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за змінним графіком роботи (а. с. 43).

Згідно з доводами відповідача, 18 вересня 2015 року ОСОБА_1 подав Територіальному центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська заяву про звільнення з роботи за власним бажанням (а. с. 16).

З тексту цієї заяви видно, що в ній не зазначена дата її написання та що ця заява є незакінченою: «Прошу мене звільнити із займаної посади за власним бажанням з ». В кінці речення не поставлена крапка (а. с. 16).

Позивач ОСОБА_1, не заперечивши приналежність йому зазначеної вище заяви, посилався на те, що цю заяву він написав на вимогу відповідача ще у жовтні 2014 року відразу при поступленні на роботу та що 18 вересня 2015 року він цієї заяви відповідачу не подавав, оскільки наміру звільнятися з роботи за власним бажанням не мав.

Його пояснення у зазначеній частині частково підтвердила свідок ОСОБА_7, з якою позивач працював разом у територіальному центрі.

Статтею 241-1 КЗпП України передбачено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Тому якщо виходити з пояснень відповідача про те, що позивач заяву про звільнення з роботи за власним бажанням подав у п'ятницю 18 вересня 2015 року, то днем закінчення двотижневого строку, передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України, буде п'ятниця 2 жовтня 2015 року.

З наявних у справі графіків роботи чергових з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська на вересень-жовтень 2015 року (з якими був ознайомлений позивач та інші чергові з режиму), вбачається, що позивач повинен був працювати у відповідача 30 вересня 2015 року у зміну починаючи з 17 години і до 8 години ранку 1 жовтня 2015 року, а наступна його зміна відповідно до графіку повинна була розпочатися о 8 годині ранку 3 жовтня 2015 року і закінчитися о 8 годині ранку 4 жовтня 2015 року (а. с. 49, 73, 96-97).

Таким чином, у день закінчення строку попередження та відповідно у день звільнення 2 жовтня 2015 року позивач у відповідача не працював, оскільки мав вихідний.

На переконання апеляційного суду, наведені вище обставини свідчать про те, що приймаючи рішення про звільнення позивача з роботи, відповідач на час видання наказу № 16-п від 2 жовтня 2015 року не переконався в тому, що після збігу строку попередження позивач не передумав і дійсно наполягає на розірванні трудового договору, що підтверджується також актами самого відповідача від 1 та 2 жовтня 2015 року та його запереченнями від 10.11.2015 року (а. с. 17, 18, 33-34).

Більше того, позивач суду пояснив, що 3 жовтня 2015 року він о 8 годині ранку згідно з графіком роботи чергових з режиму вийшов на роботу, проте до виконання трудових обов'язків відповідачем допущений не був, оскільки його повідомили про звільнення з 2 жовтня 2015 року.

Доводи відповідача про те, що до закінчення строку попередження позивач не відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням, колегія суддів відхиляє, оскільки як пояснив ОСОБА_1, цю заяву він написав на вимогу відповідача ще у жовтні 2014 року відразу при поступленні на роботу та що 18 вересня 2015 року він її (заяви) відповідачу не подавав, оскільки наміру звільнятися з роботи за власним бажанням не мав.

Даних про те, що на місце позивача відповідач запросив іншого працівника, якому відповідно до законодавства не можна було відмовити в укладенні трудового договору, у справі немає.

Згідно з ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, оцінюючи викладені вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те що:

у справі не здобуто беззаперечних доказів, які б безспірно свідчили про те, що позивач дійсно мав намір звільнитися з роботи за власним бажанням та з цією метою 18 вересня 2015 року подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням і що таке його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі;

приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 з роботи у день, коли позивач мав вихідний, відповідач на час видання наказу № 16-п від 2 жовтня 2015 року про звільнення позивача з роботи усупереч вимогам ч. 2 ст. 38 КЗпП України не переконався в тому, що після збігу строку попередження позивач не передумав і дійсно наполягає на розірванні трудового договору, що частково підтверджується актами самого відповідача за №№ 8 і 9, які були складені 1 і 2 жовтня 2015 року (а. с. 17, 18).

Крім того, згідно зі ст.ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а постановлене судом рішення на доказах, які викликають сумнів у своїй достовірності.

Зі справи видно, що свідки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4, показання яких місцевий суд поклав в основу оскаржуваного рішення, є працівниками відповідача, тобто залежними від нього особами, які зацікавлені у збереженні свого місця роботи. У зв'язку з цим колегія суддів їх показання не може визнати об'єктивними, оскільки вони викликають сумнів у своїй достовірності.

Помимо наведеного, у справі є копія акта відповідача № 9 від 2 жовтня 2015 року на а. с. 18 та надана позивачем колегії суддів у судовому засіданні апеляційного суду фотокопія цього ж акта № 9 від 2 жовтня 2015 року, які за змістом різняться між собою і причини розбіжностей яких представник відповідача не зміг пояснити.

Тому з урахуванням усього викладеного колегія суддів приходить до висновку про недотримання відповідачем при звільненні позивача вимог ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з чим ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі з 2 жовтня 2015 року зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 2 жовтня 2015 року і по день ухвалення апеляційним судом даного рішення.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв'язку з наведеним за час вимушеного прогулу (з 2 жовтня 2015 року і по 5 лютого 2016 року) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9 903, 52 грн. (20+21+23+19+5=88 робочих дні х 112, 54 грн. ((2348,92+1815,04) : 37) = 9 903, 52 грн.) середнього заробітку.

Зважаючи на викладене, ухвалене місцевим судом рішення не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає частковому скасуванню.

Разом із тим, висновок суду першої інстанції про дотримання позивачем місячного строку звернення до суду за вирішення трудового спору про його звільнення з роботи, на думку колегії суддів, є правильним, оскільки такий висновок відповідає матеріалам справи.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що у наданій йому 28 грудня 2015 року копії інформації з носія, на який здійснювався технічний запис цивільного процесу, відсутня інформація про судове засідання, яке було проведено 25 листопада 2015 року, та що цю інформацію вилучив суддя місцевого суду, виходять за межі предмета доказування у даній справі.

Керуючись ст.ст. 38, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду від 22 грудня 2015 року у частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді чергового з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська з 2 жовтня 2015 року.

Стягнути з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовська на користь ОСОБА_1 9 903 (дев'ять тисяч дев'ятсот три) грн. 52 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а на користь держави - 2 046 (дві тисячі сорок шість) грн. 24 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: