АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7248/13-ц 22-ц/774/403/К/16
Справа № 212/7248/13-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/403/К/16 суддя Водоп'янов С.М.
Категорія № 39 (ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

за участю: секретаря - Петренко К.І.,

відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого рогу від 30 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Літвінова І.І., про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 04 листопада 2011 року від імені ОСОБА_8 приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу на ім'я ОСОБА_1; відновити заповіт, посвідчений 22 вересня 2009 року від імені ОСОБА_8 Другою криворізькою державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-6385; стягнути з відповідачки на її користь всі судові витрати по справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_8, останнє місце проживання якого було: Криворізький психоневрологічний інтернат. Після смерті її батька відкрилася спадщина на земельні ділянки площею 0.84 га та 8.1 га в межах згідно з планом, розташовані на території Гарманівської сільської ради, Компаніївського району, Кіровоградської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Спадкоємцями першої черги за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8, є діти померлого, вона та відповідачка.

ОСОБА_8 залишив заповіт, посвідчений 22 вересня 2009 року Другою криворізькою державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-6385, яким належну йому вказану земельну ділянку заповів позивачці.

Після вказаного заповіту, ОСОБА_8 склав новий заповіт, посвідчений 04 листопада 2011 року приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і все те, що належало померлому на день смерті і на що померлий мав право, заповів відповідачці.

Позивачка в справі вважає, що новий заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_8, являється недійсним з тих підстав, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_8 страждав хронічним стійким психічним розладом з діагнозом „судинна деменція" та за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 жовтня 2015 року 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт, посвідчений 04 листопада 2011 року від імені ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. на ім'я ОСОБА_1.

Визнано дійсним заповіт, посвідчений 22 вересня 2009 року від імені ОСОБА_8, Державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі, а саме; витрати за надання правової допомоги в сумі 7840,00 грн. та витрат на сплату судового збору в сумі 114,70 грн., а всього - 7954,70 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поставила питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги враховував висновок судово-психіатричної експертизи № 90 від 02.04.2015 року, однак на думку відповідача висновки експертизи не є беззаперечним фактом, а лише одним із доказів, який повинен оцінюватись судом в сукупності з іншими доказами. Зазначила, що ОСОБА_8 вперше з 30.06.2011 року по 26.10.2011 року проходив стаціонарне лікування в психіатричному відділенні Криворізького ПНД, при цьому згідно медичної карти його було виписано додому в задовільному стані та в супроводі дочки. Вже після виписки ОСОБА_8 звернувся до нотаріальної контори для складання заповіту та оскільки нотаріусом заповіт посвідчено, позивач вважає, що психічний стан спадкодавця був задовільним та відповідно, він розумів значення своїх дій і міг керувати ними. Крім того, вважає, що суд першої інстанції поновляючи дію заповіту ОСОБА_8 від 22.09.2009 року, не врахував того факту, що він психічними розладами він почав страждати з 1990 року, в 2006 році знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні та експертний висновок не містить відповіді на питання чи міг ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту в 2009 році. Крім того, відповідач зазначила, що судом першої інстанції стягнуто з неї 7840 грн. в рахунок відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу. Проте відповідач вважає, що вказані витрати належним чином не підтверджено. По-перше склавши суми вказані в квитанціях, виданих адвокатом ОСОБА_4 та юридичною консультацією Ленінського району, виходить загальна сума в розмірі 7480,00 грн. Крім того, до матеріалів цивільної справи не долучено договору про надання правової допомоги з певним адвокатом або юристом ЮК Ленінського району, а в наданому суду договорі, укладеному із адвокатом ОСОБА_4 не вказано чіткої суми гонорару та його складових. Також відповідач зазначила, що матеріали справи не містять розрахунку обсягу наданої правової допомоги та затраченого на це часу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8, останнє місце проживання якого було: Криворізький психоневрологічний інтернат. За життя ОСОБА_8 залишив заповіт, посвідчений 22 вересня 2009 року Другою криворізькою державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-6385, яким належну йому земельну ділянку заповів позивачці.

Після вказаного заповіту, ОСОБА_8 склав новий заповіт, посвідчений 04 листопада 2011 року приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і все те, що належало померлому на день смерті і на що померлий мав право, заповів відповідачці.

Згідно посмертної судово-психіатричної експертизи відносно померлого ОСОБА_8, проведеної на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15.01.2015 року, встановлено що, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживав за адресою: АДРЕСА_1 за життя з 01 листопада 2011 року перебував на «Д» обліку в Криворізькому психоневрологічному диспансері з діагнозом: Судинна деменція унаслідок атеросклерозу судин головного мозку на тлі гіпертонічної хвороби з психотичними переважно маревними розладами. ОСОБА_8 в період часу, що відноситься до 04 листопада 2011 року, страждав хронічним стійким психічним розладом у формі судинного недоумства з психотичними переважно маревними розладами і по своєму психічному стану не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Також вказаний експертний висновок підтверджується поясненнями допитаних судом свідків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 квітня 2012 року ОСОБА_8 визнано недієздатним та ОСОБА_1 призначено його опікуном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав, достовірно встановленим факт, що ОСОБА_8 в період часу, до 04 листопада 2011 року, страждав хронічним стійким психічним розладом і по своєму психічному стану не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними., внаслідок чого прийшов до висновку щодо доведеності та обґрунтованості позову.

Колегія суддів не може в повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року суд визнає заповіт недійсним за позовом заінтересованої особи, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-9цс12, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як вбачається із матеріалів справи, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 02 квітня 2015 року № 90 містить категоричні дані про те, що ОСОБА_8 в момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог виходячи з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_8 при складанні 04 листопада 2011 року заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225, 231 ЦК України.

Таким чином, в розумінні вказаної норми та виходячи з наявності достатніх підстав для визнання недійсним заповіту посвідченого від імені ОСОБА_8 04 листопада 2011 року приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відновлення попереднього заповіту від 22 вересня 2009 року. Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що згідно висновку зазначеної посмертної судово-психіатричної експертизи об'єктивних даних вважати, що ОСОБА_8 страждав зазначеним психічним захворюванням станом на момент укладення попереднього заповіту від 22 вересня 2009 року, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що експертний висновок не є беззаперечним фактом, а лише одним із доказів, який повинен оцінюватись в сукупності з іншими доказами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються висновками суду першої інстанції, який вирішуючи спір по суті, приймав до уваги пояснення свідків та інші письмові матеріали справи, тобто оскаржуване рішення ґрунтується не лише на експертному висновку, а з урахуванням всіх наданих доказів. Отже, доводи апеляційної скарги по суті є незгодою з висновками суду по оцінці доказів та спробою їх переоцінити, тому не приймаються до уваги колегією суддів. При цьому у відповідності до ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо розміру судових витрат, визначених до стягнення судом першої інстанції, виходячи з такого.

Так, згідно наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається, що загальна сума витрат на правову допомогу, понесених позивачем підтверджується в розмірі 7480,00 грн. та складається з наступного: плата за ведення цивільної справи в суді першої інстанції - квитанція на суму 3000,00 грн. (т.1 а.с.31), плата за ведення справи в суді першої інстанції в Жовтневому суді м. Кривого Рогу - квитанція на суму 3450,00 грн. (т.1 а.с.204), плата за ведення справи в Жовтневому суді м. Кривого Рогу - квитанція на суму 630,00 грн. (т.1 а.с.226), плата за здійснення запиту за місцем роботи в сумі 50,00 грн. та плата за складення розрахунку в сумі 300,00 грн. (т.1 а.с.198), а також плата за консультація по цивільній справі в сумі 50,00 грн. (т.1 а.с.201).

Проте, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та стягнув витрати на правову допомогу в сумі 7840,00 грн., підтвердження ж вказаної суми матеріалами справи не встановлено, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в цій частині, а саме зменшити розмір суми стягнутої в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому не перевіряється у відповідності до ст. ч. 1 ст. 303 ЦПК України, згідно якої під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення зміні в частині розміру стягнутої суми коштів, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого рогу від 30 жовтня 2015 рокув частині стягнутої суми витрат на правову допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 змінити, зменшивши цей розмір з 7840,00 грн. до 7480,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: