Справа № 489/7165/15-ц
Номер провадження 2/489/303/16
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі-відповідач 1), Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі-відповідач 2) про визнання договору купівлі-продажу права вимоги недійсним,

встановив

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, включаючи кредитний договір, укладений між позивачем та ПАТ "Сведбанк". В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір, тому до ПАТ "Альфа-Банк" перейшло і право вимоги за іпотечним договором. Зазначає, що такий договір має бути визнаний недійсним, оскільки позивач була позбавлена можливості з'ясувати суму вимоги по кредитному договору, яка відступлена, валюту, в якій визначена сума вимоги та висунути відповідні заперечення щодо передачі права вимоги. Вказує, що вирішення питання щодо недійсності договору купівлі-продажу прав вимоги прямо впливає на визначення обсягу правомочностей забезпечення вимог ПАТ "Альфа-Банк" за рахунок предмета іпотеки, яким є нерухоме майно.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений між ПАТ "Дельта-Банк" і ПАТ "Альфа-Банк" від 15.06.2012.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні позов не визнала, просив відмовити в задоволенні вимог, надала письмові заперечення.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Між позивачем та ВАТ "Сведбанк" 30.05.2008 укладено кредитний договір №1401/0508/71-017.

30.05.2008 між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки.

25.05.2012 між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта-Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

15.06.2012 між ПАТ "Дельта-Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

Підстави визнання договору недійсним регулюються Главою 16 Розділу 4 ЦК України.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. п. 7, 8, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З аналізу вище зазначених норм вбачається, що підстави для визнання договору недійсним мають існувати або до вчинення правочину, або в момент його вчинення.

Згідно з положеннями п. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено обов'язок фінансової установи письмово доводити до відома позичальника про факт укладання договору відступлення права вимоги.

Відтак, з наведеного слідує, що повідомлення про факт укладання договору відступлення права вимоги має місце після вчинення правочину, а отже не може бути підставою для визнання недійсним останнього.

Судом встановлено, що в результаті укладення Договорів про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора в основному зобов'язанні, а саме ПАТ "Сведбанк" відступив права вимоги за кредитними договорами ПАТ "Дельта- Банк", а ПАТ "Дельта - Банк" - ПАТ "Альфа-Банк". Відтак, останнє набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №1401/0508/71-017 від 30.05.2008, позичальником за яким є позивач.

Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що предметом вище зазначеного кредитного договору були кошти в іноземній валюті. За таких обставин кредитна установа не може уступити таку заборгованість на користь іншої особи.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 № 1304-VII кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Судом встановлено, що кредитний договір, укладений між позивачем та ВАТ "Сведбанк" укладений 30.05.2008, а договір про відступлення права вимоги - 05.06.2012. Вище вказаний Закон прийнятий 03.06.2014. За таких обставин, враховуючи положення ст. 58 Конституції України щодо зворотної сили закону, суд приходить до висновку, що положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не поширюється на відносини, що виникли до моменту набрання ним чинності, зокрема до спірних правовідносин, на які посилається позивач.

Суд зазначає, що позивач хибно посилається на те, що Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" пом'якшено відповідальність осіб, діями яких порушено договірні зобов'язання, що виникають з кредитних договорів, зобов'язання яких визначені в іноземній валюті. Разом з тим суд зазначає, що пом'якшення відповідальності здійснюється шляхом зміни у бік пом'якшення санкції тієї чи іншої норми закону або іншим чином, що не має місця у даному випадку, адже вказаним законом не встановлюється відповідальність осіб.

Враховуючи, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження факту порушення його прав внаслідок укладання відповідачами спірних Договорів про відступлення права вимоги, суд вважає цей факт не доведеним, а тому підстав для захисту прав позивача шляхом визнання зазначеного договору недійсним - не вбачає.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 57, 60, 88, 212-214 ЦПК, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання договору купівлі-продажу права вимоги недійсним в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв