Справа № 464/4754/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/1124/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - начальник у правління ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та про відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

11 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області про захист честі, гідності, ділової репутації та про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 30 квітня 2015 року на пленарному засіданні сесії Львівської обласної ради на запитання депутата ОСОБА_6: «Чи правда, що вашою інспекцією затримувався громадський діяч ОСОБА_2 за браконьєрство і мало того, в усіх маршрутках м. Червонограда висіли фотографії його браконьєрства?», начальник управління ОСОБА_5 надав наступну відповідь: «дійсно, в 2011 році за цими матеріалами, які в нас є в управлінні, до адміністративної відповідальності раніше притягувався цей громадянин, що стосується цих фактів, які ви назвали по 2014 році, такий факт мав місце». Таким чином, ОСОБА_5 поширив проти нього недостовірну інформацію, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Своїми діями начальник управління ОСОБА_5 заподіяв йому моральну шкоду в сумі 50 000 грн., а тому просив задовольнити позов та стягнути з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області моральну шкоду.

Оскарженим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - начальник у правління ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, при ухваленні рішення судом першої інстанції поверхнево досліджено факти та докази, не встановлено дійсні відповідні їм правовідносини, висновки суду спростовуються матеріалами справи.

Вказує, що позивачем надавалися докази суду, що він жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності, а саме постанову Червоноградського міського суду Львівської області від 21.06.2011 року про скасування постанови Львіврибохорони про накладення на нього адміністративного стягнення.

Зазначає, що судом першої інстанції невірно і без системного зв'язку були застосовані посилання на ч.2 ст.254, ст.256, ч.4 ст.257, ч.4-6 ст.258, ч.1 ст.268, ч.1 ст.277, ч.2 ст.279 КпАП України.

Не враховано, що ОСОБА_5 поширив проти нього недостовірну інформацію, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію і заподіяв йому моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника відповідача та третьої особи- ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Судом встановлено, що 30.04.2015 року відбулося пленарне засідання Львівської обласної ради, на якому виступив начальник Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області ОСОБА_5, який робив доповідь про роботу Управління.

Під час виступу депутатом обласної ради ОСОБА_6 було задано наступне питання: «Чи правда, що вашою інспекцією затримувався громадський діяч ОСОБА_2 за браконьєрство і мало того, в усіх маршрутках м. Червонограда висіли фотографії його браконьєрства?».

Відповідь начальника Управління ОСОБА_5, була наступною: «Дійсно, в 2011 році за тими матеріалами, які в нас є в управлінні, до адміністративної відповідальності раніше притягувався цей громадянин. Що стосується цих фактів, які ви назвали по 2014 році, такий факт мав місце».

Відмовляючи у задоволенні даного позову районний суд виходив з того, що слова начальника Управління ОСОБА_5 про те, що позивач притягувався до адміністративної відповідальності є достовірними, а тому не має підстав для визнання інформації, яка була розповсюджена в ході виступу начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області ОСОБА_7 на пленарному засіданні сесії Львівської обласної ради, такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з врахуванням наступного.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3,28).

Статті 297, 299 ЦК України передбачають, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації . Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

У роз'ясненнях наданих у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Встановлено, що постановою № 255 від 07.06.2010 року на позивача було накладено адміністративне стягнення за ч. 3 ст. 85 КК України у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Однак постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 16.12.2010 року вказана постанова скасована (а.с.104).

Постановою від 14.04.2011 року на позивача накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн., яка постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 21.06.2011 року скасовано (а.с.6-9).

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд вказав, що притягнення до адміністративної відповідальності, як стадія адміністративного переслідування, починається з моменту складання протоколу про адміністративне правопорушення. Особа вважається залученою до адміністративної відповідальності з моменту складання адміністративного протоколу і скасування вказаних постанов щодо позивача не дає підстав вважати його таким, що не притягався до адміністративної відповідальності, оскільки відносно позивача працівниками Управління складалися протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 85 КпАП України.

Суд при цьому вказав, що поняття «притягнення до відповідальності» не тотожне поняттю «відповідальність», оскільки притягнення до відповідальності передує відповідальності. Отже, адміністративна відповідальність настає з моменту набрання законної сили постанови про накладення адміністративного стягнення, а притягнення до адміністративної відповідальності, як стадія адміністративного переслідування, починається з моменту складання протоколу про адміністративне правопорушення.

З наведеного вбачається, що суд виходив з того, що поширені відомості про притягнення позивача до адміністративної відповідальностіє оціночними, а тому з врахуванням аналізу норм, зазначених в ч. 2 ст. 254, ст. 256, ч. 4 ст. 257, ч. 4-6 ст. 258, ч. 1 ст. 268, ч. 1 ст. 277, ч. 2 ст. 279 КпАП України не підлягають спростуванню і слова начальника Управління, охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області ОСОБА_5 про те, що позивач притягувався до адміністративної відповідальності, є достовірними.

В той же час судовою колегією встановлено, що в запереченнях на позов ОСОБА_5 вказував, що у своїй відповіді на запитання виходив з тих матеріалів, які були в Управлінні і на даний час жодних матеріалів з суду (щодо скасування вказаних постанов) на адресу Львіврибоохорони не надходило (а.с.33).

Таким чином він виходив з фактів, а тому поширював інформацію щодо відповідача, як фактичні обставини.

Тому суду слід було перевірити ці факти на предмет їх відповідності дійсності.

При цьому судова колегія враховує те, що оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Інформацію, яка була розповсюджена відповідачем щодо позивача у контексті зазначеного закону не можна розцінювати як оціночні судження, оскільки вона носить стверджувальний характер та є такою, що підлягає перевірці на предмет її достовірності.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судовою колегією встановлено, що поширена відповідачем інформація однозначно сприйнята, як негативна, оскільки у своїй відповіді ОСОБА_5, крім інформації про адміністративну відповідальності позивача, підтвердив і те, що усіх маршрутках м. Червонограда висіли фотографії його браконьєрства.

Також судом встановлено, що 03.07.2014 року водій маршрутного таксі ОСОБА_8 в м. Червоноград розповсюджував листівки із зображенням позивача та з написом «Вовк в овечій шкурі» «Громадський діяч ОСОБА_2 черговий раз попався на браконьєрстві під час нересту на розливі 2-ї шахти».

Тому суд по справі, яка є предметом апеляційного розгляду, вказав, що факт розповсюдження фотознімків позивача в маршрутках м. Червоноград в 2014 році мав місце, і начальник Управління ОСОБА_5 говорив про факт, який дійсно мав місце.

При цьому суд не дав належної оцінки тому, що в рішенні Червоноградського міського суду Львівської області від 11.06.2015 року встановлено, щоінформація яка містилася у листівках є неправдивою і згідно довідки Червоноградського міського суду Львівської області №7453 від 20.05.2015 р. ОСОБА_2 протягом 2011-2015 років до адміністративної відповідальності за браконьєрство не притягався (а.с.87-88).

Отже ця інформація підлягає спростуванню, а сам факт поширення листівок не слід було вважати належним доказом того, що позивач притягався до адміністративної відповідальності за браконьєрство.

Оскільки вказані постанова від 07.06.2010 року та постанова від 14.04.2011 року скасовані, тому немає підстав вважати, що позивач притягався до адміністративної відповідальності.

Таким чином рішення суду в цій частині слід скасувати та задовольнити позов в цій частині.

Встановлено, що суд відмовив у задоволенні частини позову про відшкодування моральної шкоди.

Провіряючи посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що відповідач заподіяв йому моральну шкоду в сумі 50 000 грн., судова колегія прийшла до висновку, що позивач не представив про це належних та допустимих доказів.

Встановлено, що позивач посилався на те, що моральна шкода виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що він був змушений виправдовуватись перед депутатами обласної ради.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно роз'яснень, наданих у п. 9 даної постанови, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановлено, що позивач не був допитаний як свідок.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожнасторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування.

Тому з врахуванням наведеного немає підстав вважати, що він, не будучи допитаний, як свідок, своїми пояснення підтвердив заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Хоча позивач представив виписки з медичних карт амбулаторного хворого на які вказує, як доказ його лікування 11.05.2015 року по 20.05.2015 року, 8.06.2015 року по 16.06.2015 року, 16.06.2015 року по 25.06.2015 року з різними діагнозами після поширеної інформації, однак не встановленого причинового зв'язку між вказаною подію та його лікуванням (а.с.56-58).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що моральну шкоду заподіяв йому ОСОБА_5, то судова колегія прийшла до висновку, що останній брав участь в справі, як третя особа, а тому не може нести відповідальність як фізична особа.

Поширена ним інформація була від імені Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області при виконання ним повноважень начальника цього Управління, яке і було відповідачем по справі.

Крім того судова колегія враховує і те, що позивач є відомим активним громадським діячем, заступник голови ГО «Законність і порядок» з питань законності і правопорядку, був громадським інспектором рибоохорони, а також є регіональним представником ВГО «Громада Рибалок України», а тому є більш відкритим до критики ніж приватні особи.

Отже рішення суду в частині відмови позову про відшкодування моральної шкоди слід залишити без змін.

Таким чином слід зобов'язати начальника Управління, охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області ОСОБА_5 навести спростування неправдивої інформації шляхом виступу на найблищій сесії Львівської обласної ради.

З врахуванням того, що частково задоволено позов у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області судовій збір в дохід держави в сумі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - начальник у правління ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати, що інформація поширена начальником Управління, охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області ОСОБА_7 на сесії Львівської обласної ради про те, що ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за браконьєрство не відповідає дійсності.

Зобов'язати начальника Управління, охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області ОСОБА_5 навести спростування неправдивої інформації шляхом виступу на найблищій сесії Львівської обласної ради.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області судовій збір в дохід держави в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.