Справа № 125/513/15-ц Провадження № 22-ц/772/145/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 2Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Нікушина В.П., Денишенко Т.О.

при секретарі: Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 23.11.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою власністю, визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

В суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою власністю, визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивував тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем, який розірвано 09.09.2009 року. Під час шлюбу подружжя вирішило придбати квартиру для спільного проживання. Оскілки кошти для купівлі квартири у сторін були відсутні, тому вони вирішили отримати у банку іпотечний кредит. 11.02.2008 року було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі продажу квартири. 12.02.2008 року було отримано у ЗАТ КБ «ПриватБанк» два кредити, перший на суму 12625 грн., другий на суму 113625 грн. Кошти продавцю квартири були виплачені після отримання кредиту у банку. Договір купівлі-продажу квартири та кредитні договори були укладені на ім'я відповідача ОСОБА_5 З вересня 2008 року сторони фактично припинили спільне подружнє життя. З часу припинення подружнього життя позивач особисто сплачував кредит до повного його погашення. Кошти для сплати кредиту надавала його мати ОСОБА_6 Тому позивач просив суд визнати квартиру № 4, що знаходиться у будинку № 3 по вулиці Машинобудівників у м. Бар Вінницької області, його особистою власністю на підставі ч. 6 ст. 57 СК України та визнати за ним право приватної власності на вказану квартиру.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 23.11.2015року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою власністю, визнання права власності на квартиру, відмовлено повністю.

На рішення суду представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 14.11.1999 року за актовим записом №9.

За час спільного сумісного проживання під час шлюбу подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 11.02.2008 року придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі № 588 та витягом з Державного реєстру правочинів від 11.02.2008 року.

При цьому, підписання договору засвідчило те, що сторони діяли добровільно, перебували при ясній памяті та здоровому розумі, розуміли значення своїх дій, були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, умови договору повністю відповідали волевиявленню продавця та покупця.

Згідно п. 2.1 даного договору, за домовленістю сторін продаж вчинено за 151 500 грн. Продавцем отримано повний розрахунок за продану квартиру, і що будь-яких претензій, в тому числі матеріальних, сторони одна до одної не мають.

Згідно п.1.2 Договору предмет договору набувається у спільну сумісну власність.

Також судом було встановлено, що 12.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №VICWG4, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 12625 грн. на споживчі цілі.

12.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір №VICWG4, згідно якого іпотекодавець передала, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Позичальнику в забезпечення іпотеки надано кредитні кошти в розмірі 113625 грн.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення даних кредитних договорів спірна квартира вже була власністю подружжя, що спростовує твердження позивача про отримання кредиту відповідачем саме для придбання квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції правильно виходив з того, що посилання позивача на ч. 6 ст. 57 СК України, як на підставу задоволення позову про визнання спірної квартири його особистою власністю, є помилковим, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Часом фактичного припинення шлюбних відносин та спільного подружнього життя між сторонами є вересень 2008 року. Часом набуття спірної квартири є 11.02.2008 року.

Оцінюючи докази по справі у відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що належними доказами, які підтверджують факт придбання спірної квартири та оплати коштів за неї є саме договір купівлі-продажу квартири від 11.02.2008 року, в п.2.1 якого вказується про одержання продавцем повного розрахунку, а в п.1.2 зазначається про набуття квартири у спільну сумісну власність.

Крім того, позичальником за кредитними договорами була саме ОСОБА_5 і погашала кредит згідно квитанцій наявних в матеріалах справи також вона.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що будь-які грошові зобовязання однієї із сторін перед третіми особами, в тому числі перед банком, не змінюють правового статусу майна набутого подружжям за час шлюбу та не позбавляє їх права спільної сумісної власності. В такому випадку сторона, що фактично виконала грошове зобовязання не позбавлена права на судовий захист, але в інший спосіб.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції встановив усі обставини, які мають значення для справи та надав належну правову оцінку доводам і запереченням сторін та доказам, на які вони посилаються, як на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 23.11.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою власністю чоловіка, визнання права власності на нерухоме майно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: А.Ю. Зайцев

Судді: В.П. Нікушин

ОСОБА_8