УХВАЛА

іменем україни

2 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков Іван Володимирович, про визнання правочину недійсним та відшкодування вартості майна за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належав автомобіль марки «Toyota RAV4», 2002 року випуску. 7 березня 2013 року нею було надано довіреність ОСОБА_4 та її чоловіку - ОСОБА_7, якою вона уповноважила подружжя керувати своїм автомобілем. Надалі вона дізналася про те, що від її імені оформлено нотаріально посвідчену довіреність від 11 листопада 2011 року на право розпорядження її автомобілем на ім'я ОСОБА_4, однак вказану довіреність вона не підписувала. У листопаді 2015 року вона дізналася, що її автомобіль був знятий з реєстраційного обліку для реалізації. Позивачка зазначала, що відповідачка неправомірно розпорядилася її транспортним засобом.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила визнати недійсною довіреність від 11 листопада 2011 року та стягнути з відповідачки на її користь вартість вказаного автомобіля у розмірі 199 469 грн 80 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною довіреність від 11 листопада 2011 року за реєстровим № 164, текст викладений на спеціальному бланку № ВНР 79603, яка посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., на підставі якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 користуватись та розпоряджатись транспортним засобом марки «Toyota RAV4», 2002 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у порядку відшкодування вартості автомобіля кошти у сумі 199 469 грн 80 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ринкової вартості автомобіля скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_6 просить зазначені судові рішення скасувати в частині задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив звідсутності у ОСОБА_3 волевиявлення щодо складання довіреності від 11 листопада 2011 року та уповноваження ОСОБА_4 на розпорядження зазначеним автомобілем. Вважав, що вчиненням протиправних дій щодо неправомірного відчуження спірного автомобіля відповідачкою були порушені майнові права позивачки.

Також суд дійшов висновку про те, що позивачка не пропустила строк звернення до суду з даним позовом, оскільки до вимог про застосування наслідків нікчемності правочину застосовується строк позовної давності у десять років (ч. 4 ст. 258 ЦК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ринкової вартості автомобіля, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачкою не було доведено, що ОСОБА_4 вчинила відчуження спірного транспортного засобу або він вибув з її володіння іншим шляхом, а тому відмовив у задоволенні вказаних вимог.

При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної даності.

З таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого міжрайонним реєстраційно-екзаменаційним відділом - 3 Управління Державної автоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 10 червня 2014 року, транспортний засіб «Toyota RAV4», 2002 року випуску, належав ОСОБА_3

7 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. було посвідчено довіреність, згідно з якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_7 керувати належним їй транспортним засобом - автомобілем марки «Toyota RAV4», державний номер НОМЕР_1, 2002 року випуску. Дана довіреність видана безстроково, із правом тимчасового виїзду за кордон, і дійсна до моменту її припинення (відміни).

11 листопада 2011 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В. було посвідчено довіреність, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 користуватися та розпоряджатися належним їй транспортним засобом - автомобілем марки «Toyota RAV4», державний номер НОМЕР_1, 2002 року випуску.

15 листопада 2011 року транспортний засіб автомобіль марки «Toyota RAV4», 2002 року випуску, знятий з реєстраційного обліку у відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи-5 Управління Державної автоінспекції у м. Києві.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 20 грудня 2012 року № 884, проведеної за матеріалами кримінального провадження, відкритого за фактом незаконного володіння зазначеним транспортним засобом, підпис у довіреності від 11 листопада 2011 року в графі «підпис», виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позовна давність, про застосування якої просив відповідач, у даному випадку не сплинула, оскільки на спірні правовідносини поширюється спеціальна позовна давність, встановлена ч. 4 ст. 258 ЦК України, відповідно до якої позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемності правочину.

При цьому районний суд не звернув уваги на те, що вказана норма закону була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року.

У порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України районний суд на зазначені вище вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню та дійшов передчасного висновку про те, що строк позовної давності не пропущено.

Переглядаючи рішення в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи увагу не звернув, не перевірив законність ухваленого рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги та у межах своїх повноважень не усунув допущених районним судом недоліків, не врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності, подану під час розгляду справи в районному суді.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик