Справа № 642/478/16-ц
Провадження № 2/642/548/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Бондаренко В.В., розглянувши матеріали позовної заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Сорокіної Ірини Іванівни про визнання відмови неправомірною, стягнення шкоди, спричиненої органами державної влади,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.01.2016 року підсудність цивільної справи за позовом представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Сорокіної Ірини Іванівни про визнання відмови неправомірною, стягнення шкоди, спричиненої органами державної влади визначено за Ленінським районним судом м.Харкова.

Ознайомившись із матеріалами позовної заяви, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті провадження за вказаним позовом виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд відшкодувати моральну шкоду, заподіяну їй діями судді Жовтневого районного суду м. Харкова Сорокіною І.І. під час ухвалення нею з порушенням норм закону судових рішень.

Таким чином, позовні вимоги безпосередньо повязані з процесуальними діями судді Жовтневого районного суду м. Харкова Сорокіної І.І. під час розгляду нею справ за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», зазначено, що згідно частини п'ятої статті 124 Конституції України , судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

На переконання Верховного Суду України, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Отже, позивач відповідно до вимог, передбачених статтями 291-294 ЦПК України, має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у випадку, якщо суд вирішив питання про його права та обов'язки.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 122, 291-294 ЦПК України, судя,-

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Сорокіної Ірини Іванівни про визнання відмови неправомірною, стягнення шкоди, спричиненої органами державної влади - відмовити.

Розяснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з тим самим позовом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.В.Бондаренко