Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/81/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1 Категорія спори, що виникають із договорів дарування
Доповідач Сукач Т. О.
УХВАЛА

Іменем України

26.01.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Сукач Т.О.

суддів - Бубличенко В.П.

ОСОБА_2М .

при секретарі - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 30 червня 2015 року і

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 30 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_9, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування від 24 лютого 2001 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №732 та застосування наслідків недійсності договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов та позов третьої особи з самостійними вимогами задовольнити.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржив, повноважень на подання апеляційної скарги від його імені ОСОБА_3 не давав, тому законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення його позову колегією суддів не перевіряється.

26 січня 2016 року в судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник, адвокат ОСОБА_11, не зявилися, подали заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у звязку з тим, що адвокат ОСОБА_11 буде перебувати у відпустці до 01.02.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Згідно положень ст.3031 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Провадження у справі апеляційним судом відкрите 11 листопада 2015 року (а.с.183, т.2).

За клопотанням представника ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_12, розгляд справи ухвалою апеляційного суду було продовження на 15 днів. Отже, останнім днем розгляду справи є 26 січня 2016 року. Адвокат ОСОБА_11 брала участь в судовому засіданні апеляційного суду 08 грудня 2015 року, підтримувала доводи апеляційної скарги позивачки, брала участь в дослідженні матеріалів справи та отримала судову повстку про виклик до апеляційного суду на 26 січня 2016 року (а.с.202, 203, т.2).

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_11 в судовому засіданні 08 грудня 2015 року, в яких вона підтримувала доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_12,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обґрунтованість доводів апеляційної скарги у встановлених ст.303 ЦПК України межах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 1990 року, ОСОБА_3 була власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Кіровограді по вул. 2-ій Світлогорській, 19 (а.с.130-131,т.1).

24 лютого 2001 року за договором дарування ОСОБА_3 подарувала цей жилий будинок з надвірними будівлями своєму братові ОСОБА_10 Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №732 (а.с.45-48, т.1).

07 лютого 2007 року ОСОБА_10 склав заповіт, згідно якого, зокрема, належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться у м. Кіровограді на вул. Світлогорській за №19, ОСОБА_10 заповів ОСОБА_8 (а.с.42,т.1).

24 лютого 2013 року ОСОБА_10 помер (а.с.14, т.1).

25 червня 2013 року ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті брата.Постановою приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_13 від 30 серпня 2013 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину вказано те, що вона є спадкоємцем 2-ої черги за законом, при цьому, крім неї, є спадкоємці першої черги - дружина спадкодавця - ОСОБА_5, яка прийняла спадщину в порядку ст.1268 ЦК України, та його син - ОСОБА_6, який прийняв спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_10 07.02.2007 року. ОСОБА_3 не вказана серед спадкоємців за цим заповітом (а.с.20, 101т.1).

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 24 лютого 2001 року, як на підставу його недійсності посилалася на те, що договір не відповідає вимогам закону, оскільки на час його укладання вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_14 Спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний у період шлюбу. Нотаріус не розяснив їй необхідність отримання згоди чоловіка на посвідчення договору. Крім того, договір є формальним, будинок фактично не передавався ОСОБА_10, після укладення договору дарування вона проживала разом зі своєю сімєю в цьому будинку, утримувала його та сплачувала комунальні послуги.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про недійсність договору дарування , укладеного між нею і ОСОБА_10

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим судом обставинам та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно розяснень,що містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи те, що цивільні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, суд дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин застосувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, згідно якої договір дарування повинен бути укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Згідно ст.48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст.ст.22, 23 КпШС України 1969 року, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

У п.36 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення договору дарування) зазначено, що при посвідченні договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена чи неодружений, в шлюбі не перебуває, вдова, вдівець), в державну нотаріальну контору чи приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника угоди, який на підтвердження того, що ця обставина йому відома, підписується на заяві. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а у разі вчинення угоди через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні угоди подавати від його імені відповідні заяви.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 надала до нотаріальної контори заяву про те, що жилий будинок з надвірними будівлями, який вона дарує, вона придбала самостійно, в шлюбі не перебуває. У договорі також вказано, що ОСОБА_10 про вказаний дарителем факт відомо (а.с.45 зворот,т.1).

В судовому засіданні судом першої інстанції було досліджено паспорт ОСОБА_3 серії ЕА 235761, виданий 01 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, в якому в розділі «Сімейний стан» відсутні відомості про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_14 Цей паспорт було надано позивачкою до нотаріальної контори при укладенні та посвідчені договору дарування, його дані внесено в Реєстр реєстрації нотаріальних дій під номером нотаріальної дії 732 (а.с.44, т.1).

Чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_14 помер 05 березня 2008 року (а.с.15,т.1). Даних про те, що за життя він оспорював спірний договір дарування як такий, що порушує його права, в матеріалах справи немає.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що спірний договір відповідає вимогам закону, при його укладанні положення ст.ст. 22, 23 КпШС України 1969 року та п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України 1994 року порушені не були.

Не ґрунтуються на доказах та спростовуються матеріалами справи доводи позивачки, що оспорюваний договір було укладено формально без наміру створити юридичні наслідки, цей договір був необхідний для отримання ОСОБА_10 громадянства України.

Згідно ч.1 ст.128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Судом встановлено, що після укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення, ОСОБА_10 у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на спірний будинок в Кіровоградському ООБТІ,був зареєстрований і проживав в будинку до дня своєї смерті, 24 лютого 2013 року, сплачував за житлово-комунальні послуги (із розрахунку на одну особу), провів газифікацію спірного будинку, що підтверджується матеріалами справи та частково не заперечувалося позивачкою (а.с.62-70,73 т.1, а.с.55-58, 70, 88-110, т.2).

Недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода) ( ч.1 ст.58 ЦК УРСР 1963 року).

У п.п.8, 9 сторони договору дарування підтвердили, що договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди, зі змістом ст.ст.48, 55-58 ЦК сторони ознайомлені. Зміст ст.243 ЦК України, ст.4 Закону України «Про власність» , ст.ст.22, 30 Земельного кодексу України сторонам розяснено.

Із змісту договору вбачається, що він не містить будь-яких умов щодо можливого повернення ОСОБА_10 будинку ОСОБА_3 та відомостей про те, що договір укладений під умовою.

Підписавши договір дарування позивачка підтвердила, що її волевиявлення на відчуження будинку на користь брата було вільним, відповідало її волі. Вона передала будинок братові і він в установленому законом порядку зареєстрував своє право власності на нього

За таких обставин суд обґрунтовано не визнав недійсним договір дарування з підстав його фіктивності.

За приписами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На порушення вказаних вимог закону, позивачкою не надано належних та допустимих доказів (ст.ст.58,59 ЦПК України) на підтвердження недійсності договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_10

Представником ОСОБА_5 до суду було надано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.125, т.2).

Однак, у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено не через сплив строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, як вона зазначає у апеляційній скарзі, а у звязку із ненаданням доказів на підтвердження своїх вимог.

Рішення відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам, вимогам матеріального і процесуального права, розясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» , що відповідно до ст..308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги, яка не ґрунтується на законі і доказах, висновків суду не спростовує, і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,307,308,313,314,315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 30 червня 2015 року залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді