Справа № 691/862/16-ц
Провадження № 2/691/432/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11 жовтня 2016 року Городищенський районний суд Черкаської області
судді Черненка В.О.
при секретарях Сидоренко О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів.
В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, але від них до суду надійшла заява, в якій вони просять справу слухати у їхню відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про отримання судових повісток. Листа про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
З огляду на вище викладене, зі згоди представника позивача, керуючись положеннями ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, дослідивши та оцінивши усі наявні докази у справі, вважає наступне.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 29.07.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 000193, згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його на умовах фінансового лізингу у користування ОСОБА_1, а останній зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі по договору.
Вказаний договір нотаріально посвідчений не був.
Згідно п.1.1. Договору, предметом лізингу є транспортний засіб МТЗ 892.
Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України, договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Частиною 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Пунктом 1.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у договорі та в додатку № 1, який є невідємною частиною.
Відповідно до пункту 1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п. 1.7 договору, предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу, Авансового платежу та Комісії за передачу предмету Лізингу, у разі наявності, сплати різниці.
Пунктом 9.1 договору передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у специфікації.
Пунктом 9.2 договору визначено, що лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах викладених в договорі впродовж 12 місяців з моменту підписання даного Договору, платежами, які визначені в додатку №1 до даного Договору.
Відповідно до п. 9.7 договору, кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються у наступному порядку: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу.
Згідно п. 10.2 договору розмір щомісячних лізингових платежів розраховується наступним чином: вартість предмета лізингу помножена на коефіцієнт.
Пунктом 10.3 передбачено, що на момент укладання договору сторонами визначено розмір щомісячного лізингового платежу, що складає 330,82 доларів США, що за курсом до української гривні становить 7939,68 гривень. Також, вказаним пунктом договору передбачено, що у випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобовязані підписати додаток №3 до даного договору, що встановлює графік сплати лізингових платежів або план відшкодування.
Крім того, п. 12.1 договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Судом встановлено, що предмет лізингу не був переданий позивачу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Профінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону).
З оскаржуваного договору вбачається, що в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, договором встановлено, що розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися, проте формули перерахунку не передбачено. Такі умови суперечать вимогам чинного законодавства.
Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
Відповідно до ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо.
Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Як із договору, так і додатків до нього вбачається, що відомості про продавця взагалі відсутні, його найменування та місце знаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, аналізуючи норми чинного законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом, під час розгляду справи, не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Крім того, як було зазначено вище, судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 29.07.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», нотаріально посвідчено не було, про що зазначив і сам позивач у своєму позові.
Все вище встановлене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, висловленою ним у справі № 6-2766, згідно якої, відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Враховуючи все вище наведене, суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 000193, укладений 29.07.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» є несправедливим по своїй природі, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачу, а також таким, що укладений з порушенням норм ЦК України, тому його слід визнати недійсним.
Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Таким чином, на підставі всього вище викладеного, позов є обґрунтованим, підтвердженим належними доказами, а тому підлягає до задоволення в повному обсязі.
На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь держави судовий збір, відповідно до ЗУ «Про судовий збір», у сумі 1102 гривні 40 копійок.
На підставі наведеного та керуючись: ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ст. 216, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 227, ст.ст. 509, 799, ч. 1 ст. 806, ч. 1 ст. 807, ст. 808 ЦК України; ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»; п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності»; п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; ст. ст. 10, 11,13, 14, 57, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд,
позов задоволити. Договір фінансового лізингу №000193, укладений 29.07.2015 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», визнати недійним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку до апеляційного суду Черкаської області, через Городищенський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги, в 10-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення до апеляційного суду Черкаської області, через Городищенський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги, в 10-ти денний строк, з дня проголошення рішення.
Повний текст рішення виготовлений 17.10.2016 року.
Суддя ОСОБА_2