Справа №475/1089/14-ц 10.05.2016 10.05.2016 10.05.2016
Провадження №22-ц/784/1170/16
Справа № 475/1089/14-ц Головуючий першої інстанції: Вадовська А.В.
Провадження № 22-ц/784/1170/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області

від 05 лютого 2015 року

у справі за позовом

ОСОБА_4

до

приватного підприємця ОСОБА_3

про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої при звільненні працівника,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані відпустки.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 02 серпня 2006 року по 04 березня 2013 року працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів на підставі трудового договору, зареєстрованого у Доманівському РЦЗ . Трудовий договір розірвано сторонами на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Проте, при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за період з листопада 2010 року по день звільнення у розмірі 28 859 грн та грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з серпня 2006 року по день звільнення у розмірі 5 873грн.40коп.

Як вказала позивачка, вона вважала, що заробітна плата не виплачується їй відповідачем, оскільки утримується останнім в рахунок погашення виявлених недостач товарно-матеріальних цінностей, що сталися з її вини. Проте, рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року з неї на користь ОСОБА_3 стягнуто 21180грн. боргу та 443грн.63коп. відсотків за прострочення грошових зобовязань. У звязку із даними обставинами 1 липня 2014 року вона звернулась до відповідача із заявою про розмір нарахованої та невиплаченої заробітної плати за вищевказаний період, проте, відповіді не отримала.

Крім того, у зв'язку з безпідставною затримкою проведення із нею розрахунку, на думку позивачки, відповідач повинен сплатити на її користь також середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 19990грн.44коп.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповіача на її користь вищевказані суми, допустивши негайне виконання судового рішення у розмірі середньомісячного заробітку 1110грн. 58коп..

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 28 857 грн. заборгованості із заробітної плати, 5 872грн. 05коп компенсації за невикористану відпустку, 19 728грн. 46коп. у рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 54 457грн. 51 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року у частині вирішення позову ОСОБА_5 до приватного підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року - залишено без змін. Ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року скасована у частині вирішення позову ОСОБА_5 до приватного підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 02 серпня 2006 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений трудовий договір, який зареєстровано Доманівським РЦЗ за № 99. За цим договором ОСОБА_4 прийнята на роботу продавцем кафетерія "Вітерець" с.Суха Балка. Трудовий договір розірваний сторонами та знятий з реєстрації 04 березня 2013 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. З копії вказаного договору та додатків до нього вбачається, що обумовлена сторонами оплата праці становила з 14 вересня 2007 року в розмірі мінімальної заробітної плати, виходячи з 8 годин виконання робіт, а з 16 березня 2011 року у розмірі 101 % від мінімальної заробітної плати за час виконання робіт 4 години в день.

Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін в цій частині ухвалами Апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року, встановлено, що відповідачем не доведено отримання позивачкою заробітної плати в період з листопада 2010 року по березень 2013 року, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості із заробітної плати за вказаний період в сумі 5 872грн. 05коп. та компенсації невикористаних відпусток в сумі 19 728грн. 46коп.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2013 року заробітна плата нараховувалась позивачці за 2 відпрацьованих робочих дня (а.с. 54). Представник ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції пояснив, що ОСОБА_4 у день звільнення перебувала на робочому місті, із заявою про проведення із нею розрахунку до відповідача не зверталась, такі вимоги були нею вперше заявлені під час розгляду судом цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення боргу.

Як зазначено ОСОБА_4 у позовній заяві та підтверджено поясненнями її представника у суді першої інстанції, що до ухвалення 18 липня 2014 року Доманівським районним судом Миколаївської області рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 виявлених сум недостачі в якості боргу вона не вважала свої права порушеними, оскільки вважала, що належна їй заробітна плата та інші пов'язані із нею виплати утримуються відповідачем в рахунок її заборгованості перед останнім.

За статтею 47 України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Обгрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п. 2.2. рішення КСУ).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції статті 233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отже, суд, встановивши, що належні ОСОБА_4 при звільненні суми відповідачем не були виплачені та остаточний розрахунок з нею не було проведено на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, дійшов правильного висновку про те, що передбачений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачкою не пропущений.

За такого, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення зазначених позовних вимог є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України та обставинам справи.

З огляду на викладене доводи апелянта про безпідставність стягнення на користь ОСОБА_4 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в звязку із пропуском строку звернення до суду з такими вимогами - не можуть бути прийняті до уваги.

При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд правильно виходив із розміру середнього заробітку позивачки, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Розмір визначеної судом загальної суми такого відшкодування за період з 5 березня 2013 року по 27 серпня 2014 року, тобто, в межах заявлених ОСОБА_4 вимог, в загальній сумі 19728грн.46коп. апелянт не оспорював.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відхилити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя Т.С. Довжук

Суддя З.Л. Шолох