Справа № 720/1429/16-ц
Провадження № 2/720/750/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Павлінчука С.С.

з участю секретаря Ткачук М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Новоселиця об'єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання за ними права власності на земельні ділянки, які розташовані в м.Новоселиця, по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вони є власниками магазинів, які розташовані на спірних земельних ділянках, та у зв'язку із переходом до них права власності на вказані нежитлові будівлі під час реконструкції Новоселицького ринку до них також перейшло право власності і на земельні ділянки під вказаними будівлями на підставі ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги і пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зв'язку із укладенням інвестиційного договору із ПП «Ірина» в 2007 році стали власниками магазинів в м.Новоселиця по АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвами та витягами із реєстру. Під вказаними приміщеннями розташовані земельні ділянки площею 0,0013 Га для обслуговування нежитлового приміщення, які лише трохи більші за будівлю магазину. Право власності на ці ділянки у відповідача виникло лише у 2008 році внаслідок ліквідації ПП «Ірина». Оскільки відповідач не визнає їх право власності, то вважають, що вірним способом захисту їх прав є визнання права власності судом. Жодних договорів із ПП «Ірина» та із відповідачем щодо спірних земельних ділянок вони не укладали.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_2 як єдиний власник ПП «Ірина» після ліквідації вказаного підприємства у 2008 році зареєстрував за собою в порядку правонаступництва право власності на розташовані під магазинами позивачів земельні ділянки. У позивачів виникло право власності на нежитлові будівлі внаслідок нового будівництва, оскільки під час реконструкції ринку повністю помінялося розташування будівель, було залито нові фундаменти, споруджено нові будівлі, а тому фактично створено нові об'єкти. Враховуючи це, не було ніякого переходу права власності на будівлі. Крім того, до даних правовідносин слід застосовувати відповідні норми ЗК України та ЦК України, які діяли в період виникнення права позивачів на будівлі.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази вважає, що в задоволенні позовів слід відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (магазину) площею 10,80 кв.метрів, який розташований в м.Новоселиця, по АДРЕСА_2, що засвідчено свідоцтвом про право власності виданим Новоселицької міською радою від 15.06.2007 року серії НОМЕР_1 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2007 року №14931996 та відповідно ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення, магазину, площею 10,80 кв.метрів, який розташований в м.Новоселиця, по АДРЕСА_3, що засвідчено свідоцтвом про право власності виданим Новоселицької міською радою від 17.06.2007 року серії НОМЕР_2 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.06.2007 року №149324435.

Передумовою виникнення права власності позивачів на вказані будівлі було укладення інвестиційних договорів від 01.09.2006 року №1/5 та №1/3 між ними та ПП «Ірина», згідно якого підприємство зобов'язалося за кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснити реконструкцію частини приміщення магазинів. Фактично забудовником було зроблено нове будівництво, про що свідчать акти прийому- передачі закінченого будівництва торгового павільйону №91 від 01.05.2007 року і №96 від 10.05.2007 року, та в подальшому їх було здано в експлуатацію, про що свідчить акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом від 08.05.2007 року, який затверджений розпорядженням Новоселицької РДА №300-р від 08.05.2007 року. У вищевказаних договорах не вирішено питання щодо переходу права власності на земельні ділянки, які розташовані під новими об'єктами, та таких договорів в подальшому сторони по даній справі не укладали.

Правовою підставою даних позовів позивачами було визначено ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 ЦК України, що суд вважає помилковим виходячи із наступного.

Норми ЗК України, які діяли в період червня 2007 року, тобто часу отримання позивачами свідоцтв, не передбачали автоматичний перехід права власності на землю, а лише зазначали про те, що при переході права власності на будівлю, споруду чи житловий будинок право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. В свою чергу Цивільний кодекс передбачав перехід такого права на умовах вказаних у договорі, згідно якого особа придбала житловий будинок, будівлю чи споруду, а якщо такого не вказано у договорі, то на частину землі необхідної для їх обслуговування.

Таким чином, обидві правові норми обов'язковою умовою для переходу права власності на землю передбачали наявність юридичного факту переходу права власності на будівлю від її продавця до покупця, а в ЦК України ще вужче - наявність договору про придбання будівлі.

Позивачі не підтвердили суду того факту, що відповідачеві належали на праві власності приміщення магазинів в м.Новоселиця по АДРЕСА_1 та того, що право власності до них на ці будівлі перейшло саме від відповідача. В свою чергу зі самих свідоцтв виданих на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що підставою їх видачі були не цивільно-правові угоди, а саме рішення Новоселицької міської ради.

Таким чином, позивачами не було доведено факту переходу від ОСОБА_2 до них права власності на приміщення магазинів, а тому суд вважає невірним застосування до спірних правовідносин норм ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

З технічної документації ПП «Вітязь» по виготовленню державних актів на право власності на земельні ділянки на ПП «Ірина» в АДРЕСА_1, прим.7,14,45,77,78.79,80,81,91,92,94,95,96,97,124,126,129,130, 135 встановлено, що вказані земельні ділянки утворилися шляхом поділу земельної ділянки, яка належала ПП «Ірина» згідно державного акту НОМЕР_3 від 07.12.2006 року з вирахуванням 50 ділянок, які були відчужені згідно цивільно-правових угод, що підтверджується рішенням Новоселицької міської ради від 25.03.2008 року, в тому числі було утворено земельні ділянки із кадастровими номерами: НОМЕР_4 та НОМЕР_5, право власності на які просять визнати позивачі.

Тобто, позивачі просять визнати за ними право власності на земельні ділянки, які фактично були утворені після отримання ними свідоцтв на право власності на магазини, та на місцевості як окремі об'єкти не існували, оскільки входили в склад однієї більшої земельної ділянки.

В подальшому в червні 2008 року тим же підприємством було виготовлено технічну документацію вже на ОСОБА_2 на ті ж самі земельні ділянки у зв'язку із ліквідацією ПП «Ірина» згідно рішення засновника від 19.03.2008 року та акту прийому передачі від 19.05.2008 року основних засобів засновнику. У зв'язку із цим в даний час відповідач являється власником земельних ділянок під будівлями позивачів із кадастровими номерами:НОМЕР_4 та НОМЕР_5, що підтверджується державними актами на право власності серії НОМЕР_6 площею 0,0013 ГА із цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, та серії НОМЕР_7 площею 0,0013 ГА із цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг.

Таким чином, правовою підставою для видачі вказаних актів на відповідача було рішення засновника про ліквідацію підприємства, згідно якого на підставі ч.12 ст.111 ЦК України засновнику правомірно було передано майно, яке залишилося після погашення вимог кредиторів, в тому числі і на спірні земельні ділянки. Жодних порушень під час цього правонаступництва суд не вбачає.

Таким чином, посилання позивачів на положення ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 ЦК України в обґрунтування своїх вимог є безпідставними, оскільки дана норма регулює питання у випадках переходу права власності на будівлю від попереднього власника цієї будівлі, а в даному випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є первісними власниками будівель, оскільки право власності в них виникло не на підставі цивільно-правових угод, а на підставі рішень виконкому Новоселицької міської ради №345 та №359 від 13.06.2007 року, про що вказано у самих свідоцтвах.

Таким чином, фактично питання регулювання відносин із власником землі повинні були бути позивачами вирішенні до оформлення права власності на будівлю. Однак як встановлено із показів позивачів жодних договорів вони ні з ПП «Ірина», ні з ОСОБА_1 з приводу земельної ділянки під магазином не укладали.

Таким чином, оскільки право власності відповідача відповідно до ст.126 Земельного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" засвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку, який був правомірно виданий, то суд не може визнати право за позивачами без скасування державних актів виданих на відповідача, однак про це вимоги також не заявлені.

Посилання представника позивача на правову позицію Верховного суду України, яка була висловлена по справі №6-2цс15 є також помилковим та не може бути застосовано до даних правовідносин, оскільки по вказаній справі сторони успадкували в рівних частках право власності на будівлі та на земельну ділянку, які належали спадкодавцю, та у зв'язку із укладенням ними договору купівлі-продажу частини успадкованого будинку виникло питання щодо розміру частини землі, яка перейшла за вказаним договором. Таким чином, Верховний суд України дав тлумачення щодо застосування норми ч.4 ст.120 ЗК України.

На підставі викладеного, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю, оскільки ті правові підстави, які були покладені в основу позову не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати положення глави 34 ЦК України та главою 16-1 ЗК України, які визначають право користування чужою земельною ділянкою для забудови, та на підставі положень вищевказаних норм не передбачено автоматичний перехід права власності на земельну ділянку, а тому і з цих підстав позов задоволенню не підлягає.

На підставі ст.102-1, 120, 126 ЗК України, ст.ст.111, 392, 377, 413-417 ЦК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", суд керуючись ст.ст.208, 213, 215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: