провадження 2/201/795/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 26 листопада 2015 року звернулися до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивачі у своєму позові посилаються на те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (батько і дідусь позивачів) належала квартира АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, після чого свою частку у вказаній квартирі - ? - оформила відповідачка, а на іншу частку - ? - відкрилася спадщина; серед спадкоємців - сторони: три особи, свою частку в розмірі 1/6 відповідачка оформила і отримала свідоцтво. Отже, після смерті батька і дідуся позивачі мають успадкувати по 1/6 частину вказаної квартири, на що і відкрилася спадщина, позивач ОСОБА_2 відмовився від своєї частки на користь ОСОБА_1, який і претендує на вказану 1/3 частку вказаної спадкової частини цієї квартири. Він не користується вказаним майном і не сплачує необхідні платежі, оскільки вказаною квартирою в повному обсязі користується відповідачка, яка не надає позивачу документи на житло і цим позбавляє його можливості оформити вказану спадщину. Вважаючи вказану спадщину своєю, позивач потім для прийняття та оформлення спадщини звернувся до нотаріуса і 08 вересня 2015 року отримав відмову через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності спадкодавцю вказаного нерухомого майна, була відмова в оформленні та реєстрації і він (позивач) вимушений був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на вказані частки вказаної квартири. Позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем після смерті батька, позивач ОСОБА_2 відмовився від своєї частки спадщини на користь іншого позивача і просив справу розглядати без його участі. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття саме вказаної спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач прийняв вказану спадщину і просив суд визнати за ним право власності вказані частки власності, які належали і померлому батькові. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю частку спадкової квартири. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність належних документів про права власності на спадкове майно (відповідачка йому їх не дає і цим перешкоджає в оформленні спадщини) та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири № 57 загальною площею 43.3 кв. м., житловою площею 27.7 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, заперечувала проти позову, згодна, що дійсно після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина в вигляді частин квартири вказаного будинку, але вона не порушували права позивачів, в передбаченому законом порядку оформила своє право власності на вказане житло і спадщину, між ними фактично спору немає, тому позов до них безпідставний і просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Вважала за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду та можливе справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності цього відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи: Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечував, вважав за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просив справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 мешкали і були зареєстровані в передбаченому законом порядку в квартирі АДРЕСА_1, в 1998 році вони приватизували вказане займане житло, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від 20 липня 1998 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (батько ОСОБА_1 і дідусь ОСОБА_2.), після чого свою частку у вказаній квартирі - ? - оформила відповідачка, а на іншу частку - ? - відкрилася спадщина; серед спадкоємців - сторони: три особи, свою частку в розмірі 1/6 відповідачка оформила і отримала свідоцтво. Отже, після смерті батька і дідуся позивачі мають успадкувати по 1/6 частину вказаної квартири, на що і відкрилася спадщина, позивач ОСОБА_2 відмовився від своєї частки на користь ОСОБА_1, який і претендує на вказану 1/3 частку вказаної спадкової частини цієї квартири. Він не користується вказаним майном і не сплачує необхідні платежі, оскільки вказаною квартирою в повному обсязі користується відповідачка, яка не надає позивачу документи на житло і цим позбавляє його можливості оформити вказану спадщину. Вважаючи вказану спадщину своєю, позивач потім для прийняття та оформлення спадщини звернувся до нотаріуса і 08 вересня 2015 року отримав відмову через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності спадкодавцю вказаного нерухомого майна, була відмова в оформленні та реєстрації і він (позивач) вимушений був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на вказані частки вказаної квартири. Позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем після смерті батька, позивач ОСОБА_2 відмовився від своєї частки спадщини на користь іншого позивача і просив справу розглядати без його участі. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття саме вказаної спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач прийняв вказану спадщину і просив суд визнати за ним право власності вказані частки власності, які належали і померлому батькові. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю частку спадкової квартири. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність належних документів про права власності на спадкове майно (відповідачка йому їх не дає і цим перешкоджає в оформленні спадщини) та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив захистити його законні права.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 видане відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 15 травня 2012 року), який рідним батьком позивачу ОСОБА_1 та дідусем позивачу ОСОБА_2. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 Першою Дніпропетровською

державною нотаріальною конторою була проведена реєстрація спадкової справи в

Спадковому реєстрі. Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді грошових

банківських вкладів та 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є: дружина ОСОБА_3, 1948 року народження, син ОСОБА_1, 1965 року народження, та онук ОСОБА_2, 1978 року народження, який прийняв спадщину за правом представлення після смерті свого батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту

частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

За життя ОСОБА_4 заповіту не складав, тому спадкування прав на його майно здійснюється за законом. Грошові внески своєчасно були отримані спадкоємцями.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 cт. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно cт. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідачка ОСОБА_3 проживає у спадковій квартирі і правовстановлюючі документи на цю квартиру знаходяться у неї. Саме тому ця мачуха позивачів ОСОБА_3 отримала в Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину на свою 1/6 частку у вказаній квартирі.

Однак, з позивачами вона спілкуватись не бажає, уникає будь-яких зустрічей і заважає їм отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на свої частки у спірній квартирі, утримуючи у себе всі документи, та не з'являється до нотаріуса для надання оригіналу свідоцтва про право власності на житло від 20 липня 1998 року, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці. Власних дітей у відповідачки немає, але з позивачами родинні відносини вона підтримувати не бажає.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 вересня 2015 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 позивачам, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з тим, що вони не надали правовстановлюючих документів щодо належності спадкодавцю нерухомого майна.

За приписами пункту 4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно cт. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (cm. 182 цього кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Таким чином, спадкові права позивачів на частки в спірній квартирі грубо порушуються відповідачкою ОСОБА_3

Згідно cт. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 19 жовтня 2015 року, складеного ТОВ «Схід-П Експерт» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності виданий ФДМУ № 188/15 від 16 березня 2015 року), ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, складає 282 762.00 грн., з яких 1/3 частина квартири має вартість - 94 254.00 грн.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 12 постанови № 7 Верховного суду України від 30 травня 2008 року у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.

Ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, шо власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На момент отримання у власність вказаної квартири в 1998 році законодавство України не передбачало обов'язкової реєстрації права власності на нерухоме майно, а отже воно не було зареєстровано в органах БТІ, як це передбачено «Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». З прийняттям ЦК України у 2003 році, реєстрація прав власності на нерухоме майно стала обов'язковою, що передбачено ч. 1 ст. 182 ЦК України. Без реєстрації права власності на нерухоме майно держава Україна не визнає такого права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Пунктом 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Проводячи аналогію з п. 24 цієї ж постанови враховуючи вимоги ст. 368 ЦК України, можна зробити висновок, що відповідачами в такій справі є інші спадкоємці, що прийняли спадщину, та інші співвласники майна, які хоч і не є спадкоємцями, але володіють своїми частками у майні, частка якого була у власності спадкодавця і з приводу якого розглядається справа у суді. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Порядок формування та повноваження міської, районних у місті рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим Законом (ст. 9 Закону). Відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднанні постійним проживанням в межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст.

Статтею 114 Цивільного процесуального кодексу встановлено, що позови по спорах з приводу нерухомого майна пред'являються за місцезнаходженням такого майна.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014 року зазначає, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори, тому в якості третьої особи зазначена Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, а не особисто державного нотаріуса, якою було винесено постанову про відмову.

Суд приймає до уваги і ті обставини, що спадщина, яка відкрилася після смерті батька позивача, не є відумерлою, оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надав всі необхідні документи (що були в нього), які підтверджують його права спадкоємця, відмови від спадщини не заявляв, не був усунений від права на спадкування, а тому залучення до участі у справі будь-яких органів місцевого самоврядування, що займаються відшукуванням та набуттям права власності на відумерлу спадщину є таким, що протирічить чинному законодавству.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та видати йому свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, якими є вказані частки квартири позивач і звертається з позовом до суду.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири № 57 загальною площею 43.3 кв. м., житловою площею 27.7 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 321, 328, 1216, 1217, 1220, 1223,1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири № 57 загальною площею 43.3 кв. м., житловою площею 27.7 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -