у х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова група «Мастер» до ОСОБА_3 про стягнення суми за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова група «Мастер» на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 7 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова група «Мастер» (далі - ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі актів прийому-передачі від 7 грудня 2009 року, 22 грудня 2009 року, 16 лютого 2010 року, 21 січня 2010 року та 4 березня 2010 року відповідачу було передано на зберігання товарно-матеріальні цінності на суму 28 383 грн 42 коп. На його вимогу відповідач не повернув вказане майно. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 7 червня 2013 року з відповідача на його користь стягнуто 28 383 грн 42 коп. збитків. Вказане рішення набрало законної сили 20 листопада 2013 року, а виконано відповідачем лише 20 березня 2015 року.

З урахуванням наведеного ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер» на підставі ст. 625 ЦК України просило стягнути з відповідача на його користь за прострочення виконання грошового зобов'язання інфляційні витрати у розмірі 10 286 грн 61 коп. та 3 % річних у розмірі 1 129 грн 12 коп.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 20 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 7 липня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між сторонами існували договірні правовідносини, які випливають з договору зберігання, а тому стягнуті з відповідача за рішенням суду кошти не є грошовим зобов'язанням, а способом відшкодування майнової шкоди завданої позивачеві втратою товару, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер» на підставі актів прийому-передачі від 7 грудня 2009 року, 22 грудня 2009 року, 16 лютого 2010 року, 21 січня 2010 року, 4 березня 2010 року передало ОСОБА_3 на зберігання товарно-матеріальні цінності на суму 28 383 грн 42 коп.

7 червня 2013 року рішенням Білопільського районного суду Сумської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Мастер» суму збитків у розмірі 28 383 грн 42 коп. Судове рішення набрало законної сили 20 листопада 2013 року. 20 березня 2015 року ОСОБА_3 на виконання вище вказаного судового рішення сплатив 29 059 грн 09 коп.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається у грошових одиницях України (грошовому еквіваленті у іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом установлено, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 7 червня 2013 року, що набрало законної сили 20 листопада 2013 року з ОСОБА_3 було стягнуто суму збитків у розмірі 28 383 грн 42 коп., погашення якої відбулось 20 березня 2015 року.

Тому зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України № 6-113 цс 14 від 1 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до передчасного висновку про те, що стягнуті за рішенням суду кошти з ОСОБА_3 не є грошовим зобов'язанням та про неможливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України у даному спорі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова група «Мастер» задовольнити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 7 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик