Справа № 466/9798/15 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/3706/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним шлюбного договору та поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, який в подальшому уточнила і просила:

- змінити пункт 1. шлюбного договору від 12.12.2014 року, посвідченого Кушнерик Н.П., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, в реєстрі за № 973, укладений між нею,ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4, виклавши його в наступній редакції: «1. Майно, яке набуте подружжям з моменту підписання даного договору, крім того, що підлягає державній реєстрації, є одноособовою власністю сторони подружжя - того, на чиє ім'я придбано, та/або на чиє ім'я зареєстровано таке майно);

- пункт 2 шлюбного договору від 12. 12. 2014 року, посвідченого Кушнерик Н.П., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, в реєстрі за № 973, виключити, як такий, що суперечить чинному законодавству, зокрема ч. 5 ст. 93 СК України;

- здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у її ОСОБА_2 власність -1/4 магазину (приміщення квартири) за адресою АДРЕСА_2 - вартістю 86025 гривень, та у власність відповідача ОСОБА_4 наступне майно: цегляний гараж НОМЕР_2, площею 20,3 кв.м. (договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. 22.04.2009 р., в реєстрі за № 486), вартістю 28000,00 грн. (станом на 2009 р.); автомобіль «Hyundai Н200», державний № НОМЕР_1; металевий гараж в гаражному кооперативі по АДРЕСА_3; причіп до автомобіля «Бджілка».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем - ОСОБА_4, з 22 жовтня 1988 року. За час сумісного життя ними набуто спільне майно, у тому числі: 1/2 магазину (приміщення квартири) за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори від 27.06.2002 р., в реєстрі за № 4-2851, вартістю 172050,00 грн.(згідно висновку про вартість майна, виданого ТзОВ „Бюро-Львів" від 09. 12. 2014 р.), цегляний гараж НОМЕР_2 площею 20,3 кв.м., згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. 22.04.2009 р., в реєстрі за № 486, вартістю 28000,00 грн. станом на 2009 р., автомобіль марки «Hyundai Н200», державний № НОМЕР_1, вартість якого їй невідома, оскільки всі документи на автомобіль знаходяться у відповідача, металевий гараж в гаражному кооперативі на АДРЕСА_3, вартість якого їй невідома, оскільки всі документи на нього знаходяться у відповідача, причіп до автомобіля „Бджілка", вартість якого їй невідома, оскільки всі документи на нього знаходяться у відповідача, а також побутову техніку, яку відповідач забрав собі.

Під час шлюбу вони проживали у квартирі АДРЕСА_4 Під час приватизації квартири у 1994 р. право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем та їхньою донькою ОСОБА_6 На момент приватизації вона не звернула уваги на вказані обставини, оскільки сподівалася на нормальні сімейні відносини.

12.12.2014 року відповідач подарував 1/4 магазину (приміщення квартири) за адресою АДРЕСА_1 їх доньці ОСОБА_7, попередньо примусивши її укласти з ним шлюбний договір від 12.12.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П., в реєстрі за № 973, за яким все майно (рухоме та нерухоме) придбане під час шлюбу та зареєстроване на ім'я відповідача є його особистою приватною власністю. Положення п. 2 вказаного шлюбного договору суперечать її інтересам, оскільки все зазначене вище майно було придбане ними у той час, коли вони з відповідачем проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. Саме за ініціативи відповідача, придбане ними під час шлюбу майно було зареєстроване на його ім'я.

На думку позивача, пункти 1 та 2 шлюбного договору суперечать чинному законодавству, зокрема ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. П. 4 цієї статті прямо вказує на те, що шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. У даному конкретному випадку, оскільки майже все майно, яке придбавалося ними під час шлюбу, відповідач зареєстрував на своє ім'я, вони з дітьми втрачають на нього будь-яке право і поставлені у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Тому позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним шлюбного договору та поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник позивача ОСОБА_3 оскаржив таке в апеляційному порядку, скерувавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що положення п.2 шлюбного договору суперечить інтересам позивача, оскільки, зазначене в ньому майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, в той час, коли вони проживали однією сім»єю та вели спільне господарство. Саме із ініціативи відповідача, придбане майно було зареєстроване на його ім»я. На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та ухвалив незаконне рішення.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що 22 жовтня 1988 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Палацом урочистих подій м. Львова був зареєстрований шлюб актовий запис №3751 (а.с.6).

На підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2016 року шлюб між подружжям був розірваний (а.с.43).

Під час шлюбу сторонами було набуто майно, а саме: 1/2 магазину (приміщення квартири) за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори від 27.06.2002 року, в реєстрі за № 4-2851, що стверджується реєстраційним посвідченням виданим 12.07.2012 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (а.с.7 ), вартістю згідно висновку про вартість майна, виданого ТзОВ «Бюро-Львів» від 09. 12. 2014 року, 172050,00 грн. (а.с.8); цегляний гараж АДРЕСА_5 згідно договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. 22.04.2009 року, в реєстрі за № 486, вартістю 28000,00 грн. станом на 2009 р. (а.с.10, 11); автомобіль марки «Hyundai Н200», державний № НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстровацю транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 01.07.2006 р.; металевий гаражний бокс АДРЕСА_6; причіп до автомобіля марки «Бджілка», згідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 31.10.1995 року.

12 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. Пунктами 1,2 цього договору передбачено, що майно, яке набуде подружжям, з моменту підписання даного договору, в тому числі майно, що підлягає державній реєстрації, є одноособовою власністю сторони подружжя - того, на чиє ім'я придбано, та/або на чиє ім'я зареєстровано таке рухоме або нерухоме майно. Все майно (рухоме та нерухоме), придбане під час шлюбу та зареєстроване на ім'я ОСОБА_4 є його особистою приватною власністю. Все майно (рухоме не рухоме), придбане під час шлюбу та зареєстроване на ім'я ОСОБА_2 є її особистою приватною власністю (а.с.18).

Сторони визнали, що підписання даного шлюбного договору відбувалося добровільно, без будь якого психологічного чи фізичного тиску в нотаріальній конторі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилалась на те, що пункти 1, 2 шлюбного контракту не відповідають вимогам ч.5 ст. 93 СК України.

Статтею 9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що за приписами ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Пунктами 1, 2 шлюбного контракту сторони визначили саме правовий режим майна, набутого під час шлюбу.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що не заслуговує на увагу твердження позивача, що пункт 1,2 шлюбного контракту не відповідає вимогам ч. 5 ст.93 СК України, оскільки за умовами пункту 2 майже все майно, яке придбавалося ними під час шлюбу, відповідач зареєстрував на своє ім'я і вони з дітьми втрачають на нього будь - яке право і поставлені у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки оспорювані пункти відповідають передбаченим законом вимогам.

Суд першої інстанції, виходячи з системного аналізу норм сімейного і цивільного законодавства, прийшов до висновку, що оскільки такі не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, то оспорюваний шлюбний договір відповідає вимогам статей 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України, а тому позовні вимоги позивача про визнання шлюбного договору недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Оскільки, відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання шлюбного договору недійсним, суд прийшов до вірного переконання, що відсутні підстави і для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, оскільки вони є похідними від первісної вимоги.

А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.