Справа № 361/7062/15-ц Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/560/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 04.02.2016
У Х В А Л А

іменем України

04 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що він 15 червня 2015 року позичив відповідачці грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, які відповідачка зобов'язалася повернути до 1 березня 2015 року. Факт позики та отримання коштів стверджується розпискою, складеною і підписаною відповідачкою власноруч. Плата за користування позикою, що була встановлена договором, становила 1000 доларів США. Вказував, що відповідачка не повернула гроші в обумовлений розпискою строк, вимоги про добровільне повернення боргу ігнорує, на даний час грошові кошти не повернуті. У зв'язку з наведеним просив стягнути з відповідачки на його користь борг за договором позики в розмірі 4000 доларів США, проценти у розмірі 1000 доларів США та судовий збір.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідачки на користь позивача борг за договором позики в розмірі 95920 грн. та судовий збір в розмірі 959,20 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів і ухвалити нове, яким його вимоги в цій частині задоволити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не врахував факт визнання відповідачкою позову. Крім того, суд не врахував положень ст.1048 ЦК України, яка передбачає стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, навіть якщо договір позики цього не передбачає. Крім того, суд не прийняв до уваги положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боржником штрафних санкцій за прострочення грошового зобов'язання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції, задоволити його вимоги.

Відповідачка ОСОБА_3 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів відповідачка ОСОБА_3 порушила права позивача ОСОБА_2, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають до захисту, а тому на користь останнього необхідно стягнути борг за договором позики, визначений за відповідним курсом гривні до долара, визначеним НБУ.

Відмовляючи у стягненні процентів, суд виходив з недоведеності вимог в цій частині.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1046-1049 ЦК України відповідно до яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 червня 2015 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, а позичальниця у свою чергу зобов'язалася повернути дану суму через два тижні, а саме у строк до 1 липня 2015 року, що стверджується оригіналом розписки, підписаним ОСОБА_3

Також судом встановлено, що ні в обумовлений розпискою строк, ні на час розгляду справи відповідачка кошти не повернула.

За таких обставин суд прийшов до правильного висновку, про те, що відповідачка порушила права позивача, як позикодавця, які підлягають до захисту шляхом стягнення на його користь позичених коштів.

Крім того, суд вірно відмовив у стягненні процентів з огляду на те, що позивач не довів свої позовні вимоги, а саме, що між ним і відповідачкою була домовленість про сплату процентів за користування коштами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував факт визнання відповідачкою позову, що у свою чергу свідчить про визнання нею і факту домовленості про сплату процентів у розмірі 1000 доларів США безпідставні.

Суд обгрунтовано відмовив у позовних вимогах про стягнення процентів з огляду на їх недоведеність. При цьому суд вірно виходив із того, що розписка, яка згідно ст.1047 ЦК України може бути доказом укладення догвоору позики та його умов, не містить ніяких посилань на досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів.

Відповідачка є особою похилого віку 1938 року народження. Із запису судового засідання вбачається, що відповідачка визнала позов і обіцяла повернути позичені кошти. Проте посилання відповідачки як на наявність домовленості про сплату процентів у розмірі 1000 доларів США, так і її заява про визнання позову в цій частині відсутня.

Із технічного запису вбачається, що відповідачка погано чує і неодноразово перепитувала головуючого про зміст запитань, які він їй ставив.

Крім того, в матеріалах справи міститься її письмова заява, в якій відповідачка вказує, як те, що вона підтримує позовні вимоги (яких вона не заявляла), так і те, що позов визнає.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову про стягнення процентів.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував положень ст.1048 ЦК України, яка передбачає стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, навіть якщо договір позики цього не передбачає.

Відповідно до ст.119 ЦПК України підставами позову, які відповідно суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує свої вимоги.

З матеріалів справи та поданого позивачем позову вбачається, що позивач просить стягнути проценти не на рівні облікової ставки НБУ, як це передбачає ст.1048 ЦК України, а у зв'язку із наявністю між ним та відповідачкою відповідної домовленості по позиці про сплату процентів, що не знайшло свого підтвердження судовому засіданні. Отже підстави стягнення процентів з інших підстав, ніж зазначив позивач, у суду відсутні.

Безпідставні і посилання на положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боржником штрафних санкцій за прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивач вимог про повернення боргу із урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат згіднос т.625 ЦК україни не заявляв.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: