Справа№592/1858/16-ц
Провадження №2/592/1273/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

при секретарі: Троценко Ю. Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

22.02.2016 року ОСОБА_1 звернулася Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним, в якому вона зазначила про те, що І. 18.09.2007 року вона придбала у власність за договором купівлі-продажу жиле приміщення, розташоване за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9, жиле приміщення 12-А. Власних коштів для придбання жилого приміщення у неї не вистачило і вона була вимушена взяти у відповідача кредит в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США. 21.09.2007 року між нею і відповідачем був підписаний кредитний договір. За умовами п. 7.3. кредитного договору, в забезпечення зобовязань повернути кредитні кошти, проценти, банківську винагороду, вона мала укласти договір іпотеки жилого приміщення, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9, жиле приміщення 12-А. 21.09.2007 року між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки. ІІ. Вона вважає договір іпотеки недійсним за таких підстав: 1. Згідно п. 7.1. кредитного договору від 21.09.2007 року відповідач надав їй 10000 доларів США по 18.09.2027 року для купівлі жилого приміщення, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9, жиле приміщення 12-А, зі сплатою за користування кредитом: 1) відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; 2) винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; 3) відсотки за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (з 15 по 20 число кожного місяця) ; 4) відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11. кредитного договору, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. кредитного договору. Погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалось нею шляхом сплати відповідачу щомісяця спочатку 124,54 доларів США, а потім, через односторонню зміну відповідачем умов кредитного договору в частині збільшення відсоткової ставки за кредитом, 139 доларів США, а потім 136 доларів США. До речі, ніяких повідомлень про збільшення відсоткової ставки відповідач їй не надсилав. Тому вона не знає за якою відсотковою ставкою вона сплачує кредит в даний час. Станом на сьогоднішній день нею сплачено 12412,52 доларів США. При цьому залишок тіла кредиту станом на 18.07.2014 року складав 8670,89 доларів США. Заборгованість перед відповідачем відсутня. Про це 19.08.2014 року відповідач надав їй виписку про погашення по кредиту. Станом на сьогоднішній день залишок тіла кредиту, за її розрахунками, складає приблизно 8500 доларів США. Таким чином за 8 років 6 місяців, що складає майже половину строку з наданих відповідачем для погашення кредиту 20 років, нею сплачено 12412,52 доларів США, з яких тільки 1500 доларів США зараховано в рахунок погашення тіла кредиту. 2. В абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів зазначено про те, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України Про захист прав споживачів . 3. Згідно п. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів (надалі Закон) , перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути потрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) ; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. П. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту , затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 (надалі Правила) передбачено, що банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5 Правил, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. У листі Національного банку України Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 зазначено про те, що метою розробки Правил було встановлення єдиного для усіх банків порядку надання споживачу повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. Одночасно, слід зазначити про те, що листом від 19.01.2006 року № 18-112/219-637 Національного банку України звернув увагу банківської спільноти на необхідність врахування банками у своїй кредитній політиці вимог ст. 11 Закону. Зокрема, наголошувалось на необхідності перегляду діючих форм кредитних договорів. Разом з цим зверталася увага банків на можливість виникнення в їх діяльності певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит з фізичними особами, що обумовлені нормами ст. 11 Закону. Вона вважає за необхідне підкреслити, що договір споживчого кредиту це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів. Відповідач, надаючи їй кредит, не виконав свого обовязку по виконанню вимог Закону та Правил по наданню інформації про умови кредитування при укладені договору про іпотечний кредит. 4. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Відповідно до ст. 1 Закону визначені терміни, які мають значення для вирішення даного спору: 19) продукція будь-які виріб (товар) , робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; 22) споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника; 23) споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ст. 2 Закону законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Згідно п. 1 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно п. 4 ст. 11 Закону (в редакції на момент підписання нею кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Таким чином, п/п 6 п. 4 ст. 11 Закону та ст. 628 ЦК України розширюють визначення істотних умов не тільки законами, а й актами цивільного законодавства (підзаконними актами) , що містять положення про захист прав споживачів (ст. 2 Закону) . В даному випадку це, в першу чергу, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту , затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. Також про обовязковість застосування нормативно-правових актів Національного банку України вказує ст. 56 Закону України Про Національний банк України , згідно якій Національний банк Укоаїни видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обовязковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку України видаються у формі постанов Правління Національного банку України, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку України. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом помякшують або скасовують відповідальність. 5. Ст. 3 Правил визначені вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору. 5.1. Так згідно п. 3.1 Правил банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) . В той же час кредитний договір від 21.09.2007 року, укладений між нею та відповідачем, не містить будь-якої інформації щодо порядку обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. Крім того в п. 7.3. кредитного договору зазначено про те, що в забезпечення зобовязань повернути кредитні кошти, проценти, банківську винагороду вона мала укласти договір іпотеки жилого приміщення, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9, жиле приміщення 12-А. Отже, укладання нею договору іпотеки є обовязковою умовою укладання кредитного договору та видачі їй кредитних коштів. Але, всупереч вимог п. 3.1 Правил кредитний договір не містить: 1) інформації щодо порядку обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України; 2) інформації щодо її обовязку за власний рахунок укласти договір іпотеки; 3) інформації щодо розміру витрат, повязаних з нотаріальним посвідченням договору. При цьому в п. 18.8. договору іпотеки жилого приміщення 12-А, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9, зазначено про те, що саме вона несе витрати по нотаріальному посвідченню договору іпотеки. Таким чином, кредитний договір від 21.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.1. Правил. 5.2. Згідно п. 3.2. Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. В той же час ніякого графіку платежів під час укладання кредитного договору взагалі не існувало, не підписувалось сторонами й їй не надавалось. Про відсутність всіх даних, передбачених в додатку до Правил, свідчить відсутність самого графіку. Відсутність графіка платежів підтверджується п. 7.9 кредитного договору від 21.09.2007 року. Крім того відповідно п. 4 ст. 11 Закону обовязок доведення того, що один з оригіналів договору, який має містити графік платежів, був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Таким чином, кредитний договір від 21.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.2. Правил. 5.3. Згідно п. 3.3. Правил банки зобовязані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних) , яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: Потік

n t

ЧСК = E -------- ,

t=1 t

(1 + d)

де d реальна процента ставка; ЧСК чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту; Е знак суми; t порядковий номер періоду дії кредитного договору (місяць або день) ; n загальна залишкова кількість періодів дії кредитного договору (місяців або днів) на дату розрахунку; Потік сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим t особам за кредитом. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та повязані з обслуговуванням і погашенням кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) , розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням) , здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Однак, кредитний договір від 21.09.2007 року не містить інформації ані стосовно: 1) реальної процентної ставки, ані стосовно 2) абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі. Таким чином, кредитний договір від 21.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.3. Правил. 5.4. Згідно п. 3.4. банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: - вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; - обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо) ; - про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт) , умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; - правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. В той же час кредитний договір від 21.09.2007 року не містить інформації ані стосовно: 1) тарифу нотаріуса при посвідченні договору іпотеки, не кажучи про обґрунтування вартості, ані стосовно: 2) правила, за яким змінюється процентна ставка за кредитом. Відсутність в кредитному договорі правила, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, призвела до того, що відповідач встановлює таку процентну ставку, яку вважає за потрібне. Таким чином, кредитний договір від 21.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.4. Правил. 5.5. Згідно п. 3.8. Правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору: - попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач; - надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. В той же час кредитний договір від 21.09.2007 року не містить інформації ані стосовно: 1) попередження її про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе вона особисто, ані стосовно: 2) методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Таким чином, кредитний договір від 21.09.2007 року не відповідає вимогам п. 3.8. Правил. Підсумовуючи вищевикладене, можна зробити висновок про відсутність в кредитному договорі від 21.09.2007 року таких істотних умов: 1) порядку обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; 2) інформації щодо її обовязку за власний рахунок укласти договір іпотеки; 3) інформації щодо розміру витрат, повязаних з нотаріальним посвідченням договору; 4) графіку платежів з визначенням сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом; 5) реальної процентної ставки; 6) абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі; 7) тарифу нотаріуса при посвідченні договору іпотеки з обґрунтуванням вартості; 8) правил, за яким змінюється процентна ставка за кредитом; 9) попередження, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несу вона особисто; 10) методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. 6. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 16.11.2009 року не є укладеними правочини (договори) , у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо) . Таким чином, підписаний між нею та відповідачем кредитний договір від 21.09.2007 року є неукладеним через відсутність в ньому згоди сторін за всіма істотними умовами, які повинні міститись в кредитних договорах відповідно до вищезазначених вимог законодавства України. 7. Згідно ст. 573 ЦК України, ст. 1 Закону України Про іпотеку іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України Про іпотеку іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином, іпотека є дійсною за умови існування основного зобовязання. В даному випадку основним зобовязанням є зобовязання за кредитним договором від 21.09.2007 року. Так як кредитний договір від 21.09.2007 року є неукладеним через відсутність в ньому згоди сторін за всіма істотними умовами, які повинні міститись в кредитних договорах відповідно до вимог законодавства України, договір іпотеки від 21.09.2007 року не відповідає вимогам ст. 1, ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України Про іпотеку . Відповідно до ч. 1 ст. 203 зміст правочину не може суперечити вимогам цивільного кодексу України та актам цивільного законодавства. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, відповідно до вимог ст. 573 ЦК України, ст. 1, ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України Про іпотеку , ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України договір іпотеки від 21.09.2007 року, укладений між нею та відповідачем, є недійсним. За правилами ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів вона звільнена від сплати судового збору. За правилами п. 5 ст. 110 ЦПК України вона має право на звернення з позовом за місцем проживання. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 11, 22 Закону України Про захист прав споживачів ; ст. 1, ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України Про іпотеку ; ст. 56 Закону України Про Національний банк України ; ст. ст. 203, 215, 573, 628, 631, 638 ЦК України; п. 8 Постанови Пленуму Верховного Сулу України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 16.11.2009 року; п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів № 5 від 12.04.1996 року, він просив: 1. Визнати недійсним укладений між нею ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк (м. Днепропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) договір іпотеки від 21.09.2007 року жилого приміщення 12-А, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9. 2. Судові витрати покласти на відповідача. 3. В порядку підготовки матеріалів до судового розгляду витребувати у відповідача документи щодо перетворення закритого акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на публічне акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк (вхідний № 7126/16 від 22.02.2016 року) (а. с. 2 12) .

21.04.2016 року провідний юрисконсульт Сумської філії публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти позову, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним. Він заперечує проти позову в повному обсязі виходячи з наступного. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту Загальна вартість кредиту , які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. А тому, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15, яка згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Крім того, ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Також, ч. 3 ст. 267 ЦК України наголошує на тому, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Керуючись викладеним, як сторона у спорі, заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи вищевикладене, він просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог (вхідний № 14995 від 21.04.2016 року) (а. с. 51) .

21.04.2016 року провідний юрисконсульт Сумської філії публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк ОСОБА_2 направив за допомогою факсу до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним. В звязку з відсутністю можливості у представника банку прийняти участь у судовому засіданні по вищевказаній справі, призначеному на 10 годину 00 хвилин 22.04.2016 року, він просив суд розглянути цивільну справу у відсутності представника відповідача (вхідний № 15052 від 21.04.2016 року) (а. с. 72) .

22.04.2016 року представник позивачки ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому він зазначив про те, що на підставі ст. ст. 27, 158 ЦПК України він просив суд розглянути цивільну справу № 592/1858/16-ц у його відсутність на задоволенні позову наполягає (вхідний № 15076 від 22.04.2016 року) .

Отже, в судове засідання представник позивачки ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 та провідний юрисконсульт Сумської філії публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк ОСОБА_2 не зявилися. Про місце, дату та час судового засідання вони були повідомлені належним чином. Таким чином, суд дійшов до висновку про можливість розгляду даної цивільної справи у відсутність представника позивачки ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 та провідного юрисконсульта Сумської філії публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк ОСОБА_2, що повністю узгоджується та не суперечить вимогам ст. ст. 27, 158, 169 ЦПК України.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним, дослідивши додані до позовної заяви документи, дослідивши заперечення та додані до нього документи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Судовим розглядом було встановлено, що 21.09.2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк , який є правонаступником всіх прав та обовязків закритого акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк , та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SUC0GK00000202, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 12200 доларів США, з них 10000 доларів США на купівлю квартири, а 2200 доларів США на сплату страхових платежів, із строком повернення по 18.09.2027 року включно та відсотками за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (а. с. 15 19) .

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21.09.2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 , згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира № 12-А, будинок № 9, територія Червонозоряного рафінадного заводу, місто Суми (а. с. 20, 21) .

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору № SUC0GK00000202 від 21.09.2007 року кредит був наданий позичальниці для купівлі квартири № 12-А, будинок № 9, територія Червонозоряного рафінадного заводу, місто Суми, на сплату страхових платежів, відсотків за користування кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (а. с. 19) .

Згідно п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) , повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно п. 3.4 глави 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо) ; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт) , умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Із змісту п. 3. 2. глави 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Зі змісту кредитного договору № SUC0GK00000202 від 21.09.2007 року вбачається, що в ньому відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, в також не зазначені умови, які п. п. 3.2. , 3.4. глави 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, визнані обовязковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Крім того, відповідачем не наданий розрахунок із зазначенням повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений не був, що є незрозумілим для споживача. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не зявився. Із заперечення відповідача вбачається, що кінцева сума тільки одних відсотків перевищує суму кредиту у рази. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи відповідач суду не надав.

Отже, в порушення абз. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів , відповідач не надав ОСОБА_1 , як споживачці фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивачки в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Із змісту ч. ч. 1, 2, 4, 5, 7 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів вбачається, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п. 3.6. глави 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) , або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо) .

Суд вважає, що банк включив до кредитного договору положення, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону України Про захист прав споживача є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах.

Крім того, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився.

З документів, наданих позивачкою суду, вбачається, що існує суттєва різниця між нарахованими відсотками, які підлягають сплаті позичальницею та фактично сплаченими нею відсотками. Зазначена різниця фактично приводить до зменшення зарахувань на тіло кредиту і як наслідок приводить до збільшення розміру нарахованих відсотків та плати за управління кредитом, які нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом. При цьому враховуючи, що щомісячні платежі сплачуються щомісяця, однак сума на тіло кредиту чомусь не зараховується. Відомостей позивачці відповідач не надав. Отже, судом встановлено дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживачку в договірних зобовязаннях.

Судовим розглядом було встановлено, що графік погашення кредиту взагалі не видавався і які суми на які рахунки зараховувалися невідомо. Зазначене також є несправедливим по відношенню до споживачки, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку.

Представник банку не надав суду будь-яких пояснень з проведення таких бухгалтерських операцій працівниками банку, при тому що операції по зарахуванню коштів повинні проводитись автоматично через програму компютера.

Крім того, кредитний договір № SUC0GK00000202 від 21.09.2007 року не відповідає вимогам п. п. 3.1. , 3.2. , 3.3. , 3.4. , 3.8. глави 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, що само по собі є недобросовісним виконанням відповідачем своїх обовязків по договору кредиту та є несправедливим по відношенню до споживачки.

Отже, із встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів було встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживачки.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Враховуючи вимоги закону, суд дійшов до висновку про те, що при встановлених обставинах є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Із змісту ст. 236 ЦК України вбачається, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, судовим розглядом було встановлено, що для забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк , який є правонаступником всіх прав та обовязків закритого акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк , 21.09.2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 , згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира № 12-А, будинок № 9, територія Червонозоряного рафінадного заводу, місто Суми (а. с. 20, 21) .

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки суд дійшов до висновку про те, що при встановлених обставинах є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним, відтак суд вважає, що також є і всі підстави для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки він є похідним від головного договору.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, відповідачем не надано будь-яких переконливих доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів позивачки.

Згідно ч. 2 ст. 8 ЦПК України суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст. 166 СК України) ; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України) . При цьому суди повинні мати на увазі, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (ч. 3 ст. 235 ЦПК України) .

В даному випадку суд позбавлений права вийти за межі заявлених позовних вимог, тобто визнати недійсним кредитний договір № SUC0GK00000202 від 21.09.2007 року, оскільки про це не просила позивачка, але не позбавлений права визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк (м. Днепропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) договір іпотеки від 21.09.2007 року жилого приміщення 12-А, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним слід задовольнити.

Дане рішення Ковпаківського районного суду м. Суми було постановлене з урахуванням судової практики Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а саме: з урахуванням постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-1341цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54163805) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року по справі № 6-511цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/53737924) , з урахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 року по справі № 6-26251св14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41242672) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк (м. Днепропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) договір іпотеки від 21.09.2007 року жилого приміщення 12-А, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Територія Червонозоряного рафінадного заводу, буд. 9.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков