У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Максимчук З.М., Собіни І.М.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕкономКомфорт" на рішення Гощанського районного суду від 21 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕкономКомфорт" про визнання договору недійсним, повернення грошових коштів та захист прав споживачів,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ „ЕкономКомфорт" про визнання договору недійсним, повернення грошових коштів та захист прав споживачів.

Рішенням Гощанського районного суду від 21 січня 2016 року позов задоволено. Договори, укладені між ОСОБА_1 і ТОВ „ЕкономКомфорт" № 04884/15 та № 04884 від 31 липня 2015 року, визнано недійсними. З відповідача на користь позивача стягнуто 8 910 грн., сплачених за договором № 04884 від 31 липня 2015 року.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що пункт 1 договору № 04884/15 від 31 липня 2015 року не містить умов придбання товарів, формування груп учасників та їх адміністрування, присвоєння номерів груп та персональних кодів у групах або здійснення якихось оплат товару на користь учасника. Крім того, не містить таких даних і додаток № 2 до договору.

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не передбачає надання позик, бо це заборонено п. 1.2 Ліцензійних умов, а відповідач здійснює юридичний та документальний супровід програми з надання позик, без створення якихось груп чи придбання товарів. Крім того, залучення фінансових активів передбачає володіння або користування ними тим, хто їх залучає, і таких прав відповідач позбавлений п. 1 умов програми, де чітко зазначено, що „право власності на платежі та кошти Фонду програми до Виконавця не переходить і він не має права їх використання у своїй господарській діяльності. Замовники сплачують внески не на користь виконавця, а до власного Фонду і ці внески є їх власністю. Тобто, відсутнє залучення фінансових активів зі сторони відповідача.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Тобто законодавець чітко визначив, що істотною умовою при визначенні юридичної природи фінансової послуги є мета операції, вона має бути спрямована або на отримання прибутку або на збереження реальної вартості фінансових активів і відсутність такої істотної ознаки унеможливлює кваліфікацію певної операції як фінансової.

Відповідач залученням платежів згідно з договором про участь у програмі не займається і прибутку від такої діяльності не отримує, збереженням їх реальної вартості не опікується і будь-яких послуг чи операцій з фінансовими активами за рахунок своїх клієнтів не здійснює. Прибуток підприємство отримує лише від надання юридичних, інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг (допомога при укладенні договору, заповнення заявок на розподіл, тощо).

Відповідач здійснює свою діяльність на підставі Розпорядження державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 5555 від 31 березня 2006 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2006 року за № 477/12351). Крім того, таким правом відповідач наділений і главою 71 ЦК України.

Кінцевою метою програми, яку обслуговує відповідач, є надання позивачеві безвідсоткової позики. Кошти фонду не переходять у власність відповідача.

Жодних послуг, метою яких є операції з фінансовими активами Учасників, будь-яких оплат за такі послуги умови договорів відповідача не містять.

Законність здійснення діяльності товариством неодноразово була підтверджена ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року (справа № 6-46495св14), від 24 червня 2015 року (справа № 6-1442св15), від 12 серпня 2015 року (справа № 6-18952св15) та від 30 вересня 2015 року (справа № 6-23179св15), де касаційний суд зазначив, що чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для отримання грошей у позику.

Суд першої інстанції прийшов до помилково висновку про те, що при укладенні оспорюваних договорів відповідач порушив вимоги Закону України „Про захист прав споживачів".

При укладенні оспорюваних договорів позивачеві були роз'яснені всі умови отримання позики, що підтверджується тим, що позивач погодився підписати ці договори та їх укласти.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні договори та умови програми ТОВ „ЕкономКомфорт" указують на те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми позики, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

З огляду на зазначене місцевий суд дійшов висновку, що спірні договори є недійсними з підстав, передбачених ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до ст. 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 8 910 грн. коштів, сплачених ним за договором № 04884 від 31 липня 2015 року.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону та узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 10 лютого 2016 року у справі 6-2389цс15.

Так, місцевим судом встановлено, що відповідно до п. 1.1. укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ „ЕкономКомфорт" договору № 04884/15 від 31 липня 2015 року відповідач як виконавець за згодою позивача-замовника зобов'язався за плату вчинити від імені ОСОБА_1 та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики, розмір якої визначений в Додатку № 1 до Договору, в тому числі: а) включити Замовника до складу програми „Комфорт"; б) присвоїти та повідомити Замовнику персональний код у програмі; в) організовувати та проводити розподіли Свідоцтв; г) здійснювати весь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі Замовника у програмі; д) здійснювати необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання Замовнику позики; є) представляти інтереси Замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даного Договору; ж) подавати в інтересах Замовника заяви (в т. ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даного Договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього.

Пунктом 1.3. зазначеного договору обумовлено, що замовник доручив виконавцю використовувати суми своїх чистих платежів для формування Фонду програми та його Розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно з умовами програми (а. с. 8).

Пунктом 1.1. Договору № 04884 від 31 липня 2015 року, укладеного між ТОВ „ЕкономКомфорт" і ОСОБА_1, обумовлено, що за цим договором замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання за плату здійснювати наступні дії: копіювання та сканування представлених замовником матеріалів і документації, перевірка достовірності наданої Замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних; скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні письмові документи щодо його участі у програмі „Комфорт", з дотриманням вимог чинного Законодавства; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі Замовника у програмі; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань податкового, цивільного, фінансового та господарського законодавства, щодо участі Замовника у програмі (а. с. 9).

Умовами програмування „Комфорт" (додаток № 2 до Договору 04884/15 від 31 липня 2015 року) передбачено, що ця програма базується на внесках замовників з метою отримання відповідної суми у позику у порядку та на умовах, передбачених Договором та цими умовами (а. с. 10-12).

Така діяльність відповідача підпадає під визначення п. 1.2. Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1676 9 жовтня 2012 року), згідно з яким адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Умовами договору сторін № 04884/15 передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору № 04884/15, необхідно мати ліцензію.

Відповідно до п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг відноситься адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Надання послуг при придбанні товарів у групах містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим залученням фінансових активів від фізичних осіб.

Правила статті 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вказують на те, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, які передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормами статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Тому зважаючи на те, що відповідач не повідомив позивача про відсутність у нього ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «ЕкономКомфорт», дбайливе оформлення якого було предметом оспорюваного договору № 04884; отримувати чи не отримувати консуальтативно-довідкові послуги з питань діяльності цієї програми. Це означає, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕкономКомфорт" відхилити.

Рішення Гощанського районного суду від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: