Справа 206/6517/15-ц
Провадження 2/206/128/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А. О.,

при секретарі Колісник В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

01 грудня 2015р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 28.12.2011 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк має право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач зобовязалася своєчасно повертати кредит, відповідно до умов договору та умов кредитування.

Дотепер відповідач свої обовязки не виконала, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася станом на 30.09.2015р. в сумі 32835,14 гривень, яка складається з заборгованості за сумою кредиту 22867,84 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом 7827,53 гривень, заборгованість за пенею та комісією 100,00 гривень, а також штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг -500 гривень штраф (фіксована частина) та 1539,77 гривень (процентна складова).

На підставі викладеного позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 32835,14 гривень за кредитним договором № б/н від 28.12.2011 року та судові витрати по справі (а.с.1-2).

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявився про дату, час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлений. До суду разом з позовом надав заяву про розгляд даної справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити (а.с. 38).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні. Звернула увагу, що заява анкета, підписана нею 28.12.2011 року, стосувалася видачі пенсійної картки, а не кредитної картки як зазначив банк.

Вислухавши доводи та пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви від 28 грудня 2011 року, було оформлено пенсійну картку, про що свідчить відмітка в заяві клієнта в розділі «Виявляю бажання оформити на своє імя» (а.с.4).

Листом вих. № від 05.06.2015р. ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1, що відповідно до укладених договорів №SAMDN9443 від 09.08.2013 їй надано у користування кредитний ліміт та у звязку з порушенням зобовязань, сумарна заборгованість за вказаними договорами, що становить в собі як безпосередньо кредит, так і платня за користування ним, станом на 05.06.2015 року складає 18201,88грн. (а.с. 61).

Заявлені вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.12.2011 року є безпідставними та не підтверджуються належними та допустимим доказами, а саме: позивач не довів в суді ту обставину, що він виконав свої зобов,язання по даному кредитному договору, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 не визнає саме ту обставину, що вона отримала від позивача за кредитним договором № б/н від 28.12.2011 року кредитні кошти.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом».

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

Згідно ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства.

Суд встановив, що жодного доказу виконання позивачем умов виконання договору суду не надано, посилання позивача, що банк здійснив свої зобов'язання по кредитному договору не підтверджується письмовими доказами.

Позивач не довів того факту, що ОСОБА_1 взагалі отримала грошову суму в розмірі 15000,00 грн. Більш того, в листі вих. № від 05.06.2015р. ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на інший договір, яким надано грошові кошти у кредит ОСОБА_1 Поданий доказ як анкета-заява від 28 грудня 2011 року є нікчемним, так як посвідчує операцію, котра абсолютно не стосується даної справи. Таким чином, обставини, вказані у поданій позовній заяві та в листі вих. № від 05.06.2015р. суперечать одні одним.

Суд вважає встановленим, що позивачем не надано жодного письмового доказу, який може свідчити, що банком виконано умови кредитного договору та надані кошти в зазначеному розмірі, тому позовні вимоги з цих підстав суд залишає без задоволення , у відповідності до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, в якій зазначено,встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України).

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5760, 88, 130, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.О. Сухоруков