Справа № 203/2038/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ребізант Ю.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що працювала на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи в Комунальному підприємстві Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» з 20.01.2016 року. Наказом №65/к від 15.03.2016 року її було звільнено з займаної посади з 14.04.2016 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, в звязку із скороченням посади. Вважає звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням вимог ч.3 ст.40, ч.ч.2,3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки при звільненні не було враховано її професійні здібності та досвід роботи на посаді, не запропоновано протягом двомісячного терміну з моменту попередження іншу роботу на підприємстві. Крім того, звільнення відбулось в період її перебування на лікарняному. В звязку з цим, позивачка просила суд визнати незаконним наказ №65/к від 15.03.2016 року про її звільнення, поновити на займаній посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково та посилаючись на те, що факт перебування позивачки на лікарняному в день звільнення 14.04.2016 року, про що остання своєчасно не повідомила відповідача, було підставою для внесення змін до наказу про звільнення в частині дати звільнення з 14.04.2016 року та 18.04.2016 року та не є підставою для поновлення позивачки на роботі. А тому, просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 частково, щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу 18.04.2016 року в сумі 281 грн. 01 коп.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст.40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка на підставі наказу №18/к від 19.01.2016 року за її згоди була переведена на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи в Комунальному підприємстві Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» з 20.01.2016 року (а.с.31).

Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України №269 від 26.09.2001 року про «Міжгалузеві нормативи чисельності працівників бухгалтерського обліку, ст.64 ГК України, Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників та враховуючи вимоги ст.32 КЗпП України, відповідачем 16.01.2016 року було видано наказ №4 про перейменування відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи у відділ бухгалтерського обліку; скорочення та виключення зі штатного розпису посади відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи, а саме: головного бухгалтера, заступника головного бухгалтера, провідного спеціаліста (бухгалтера 2 од., провідного спеціаліста (економіста) 2 од. (а.с.35-36).

Також вказаним наказом введено до штатного розпису посади відділу бухгалтерського обліку: начальник відділу головний бухгалтер, заступник начальника відділу головного бухгалтера, провідний бухгалтер (2 од.).

09.02.2016 року відповідачем було видано наказ №18 про ознайомлення працівників відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи з наказом №4 від 16.01.2016 року (а.с.38).

На виконання вказаних наказів 12.02.2016 року позивачку було попереджено про наступне скорочення займаної нею посади головного бухгалтера та 15.03.2016 року видано наказ №65/к про звільнення ОСОБА_3 з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» з 14.04.2016 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.32,39).

14.04.2016 року відповідачем до трудової книжки ОСОБА_3 було внесено запис про її звільнення з займаної посади в звязку із скороченням згідно п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу №65/к від 15.03.2016 року (а.с.7).

Тобто, 14.04.2016 року відбулось фактичне звільнення позивачки з займаної посади в звязку з її скороченням.

Разом з тим, як вбачається з наданого позивачкою листа непрацездатності, на дату звільнення 14.04.2015 року, а саме в період з 12.04.2016 року по 15.04.2016 року включно, остання перебувала на лікарняному з діагнозом хронічний панкреатит, загострення (а.с.6).

Посилання представника відповідача на недотримання позивачкою вимог п.2.6 трудового договору та не повідомлення керівництва відповідача щодо перебування на лікарняному під час звільнення суд вважає безпідставними, оскільки вказані обовязки позивачки було закріплено в трудовому договорі №133 від 05.01.2016 року, укладеному з останньою в звязку з прийняттям її на роботу на посаду провідного спеціаліста (інженера) виробничо-технічного відділу. В той час, як з 20.01.2016 року позивачка була переведена на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи.

Крім того, вказаний п.2.6 трудового договору, виходячи зі змісту останнього, передбачає обовязок працівника повідомляти роботодавця про наявність ситуацій, що представляють загрозу життю та здоровю людей, яки виникли на підприємстві та не містіть обовязку працівника повідомляти роботодавця про вихід на лікарняний.

В даному випадку позивачка була зобовязана після закриття лікарняного та виходу на роботу представити роботодавцю документи щодо поважності причин не виходу її на роботу, що останньою і було зроблено та в перший робочий день після виходу з лікарняного 18.04.2016 року надано відповідний листок непрацездатності.

В той час, як відповідач, за відсутності позивачки на робочому місці з 12.04.2016 року та на момент її звільнення належним чином не зясував причин такої відсутності та наявності чи відсутності в звязку з цим передбачених законодавством підстав, що забороняють звільнення.

Також суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача з приводу того, що лікарняний листок за період з 12.04.2016 року по 15.04.2016 року було видано позивачці необґрунтовано з посиланням на відповідну перевірку, проведену виконавчою дирекцією Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Так, відповідно до «Положення про експертизу тимчасової непрацездатності», затвердженого наказом МОЗ №189 від 09.04.2008 року, тимчасова непрацездатність це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

З листа виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 27.09.2016 року вбачається, що за наслідками проведено перевірки правомірності та обґрунтованості видачі листків непрацездатності встановлено, що листок непрацездатності за період з 12.04.2016 року по 15.04.2016 року видано позивачці необґрунтовано, з порушенням вимог п.1.7 наказу МОЗ від 13.11.2001 року №455 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», а заповнення бланка проведене з порушенням вимог п.5.1.11 «Положення про експертизу тимчасової непрацездатності», затвердженого наказом МОЗ №189 від 09.04.2008 року (а.с.138).

Відповідно до п.1.7 згаданої вище «Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», затвердженої наказом МОЗ №455 від 13.11.2001 року встановлено, що видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обгрунтуванням тимчасової непрацездатності.

Пунктом 5.1.11 «Положення про експертизу тимчасової непрацездатності», затвердженого наказом МОЗ №189 від 09.04.2008 року, передбачено, що лікуючий лікар представляє пацієнта завідувачу відділення у складних випадках з питань діагностики та лікування, видачі, продовження та оформлення листків непрацездатності, направлення на ЛКК, а також у випадках звернення хворого до лікаря наступного дня або через вихідні дні після закриття попереднього документа, що засвідчував тимчасову непрацездатність, з позначкою "працездатний".

Разом з тим, лист виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 27.09.2016 року не містить посилань на те, в чому саме полягає порушення вимог зазначених вище нормативних актів, обставин цього.

В той час, як само по собі не дотримання працівниками лікарні вимог законодавства при оформлені та видачі лікарняного листка, не спростовує факту перебування позивачки в стані тимчасової непрацездатності в період з 12.04.2016 року по 15.04.2016 року.

З урахуванням зазначеного, враховуючи, що звільнення позивачки відбувалось за ініціативи власника та в період її тимчасової непрацездатності, суд приходить до висновку, що звільнення останньої було проведено без дотримання вимог ч.3 ст.40 КЗпП України та тягне за собою поновлення порушених прав позивачки.

Посилання представника відповідача, що в даному випадку підприємство повинно було 18.04.2016 року винести наказ про внесення змін до наказу про звільнення позивачки, за яким звільнити останню 18.04.2016 року та можливість суду за аналогією закону згідно ст.8 ЦПК та ст.232 КЗпП України змінити дату звільнення позивачки на 18.04.2016 року суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачкою відповідних вимог не заявлялось.

Крім того, КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 та ст.2401 КЗпП України.

А тому, встановивши, що позивачу було звільнено з порушенням встановленого законом порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги останньої про поновлення її на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також суд враховує, що відповідно до наказу №4 від 16.01.2016 року відділ бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи у якому позивачка займала посаду головного бухгалтеру було перейменовано у відділ бухгалтерського обліку у якому посада начальника відділу головного бухгалтера залишилась.

Таким чином, оскільки вказаний вище структурний підрозділ підприємства, який очолювала позивачка не було ліквідовано чи реорганізовано, а відбулась лише зміна його найменування та залишилась посада головного бухгалтера, яку займала позивачка, суд вважає, що фактично мало місце не скорочення посади позивачки, а скорочення позивачки.

В звязку з цим, позов останньої про поновлення на роботі підлягає задоволенню також з вказаних підстав.

При цьому, суд вважає неналежним по суті спосіб захисту свого права, що його обрала позивачка в частині заявлених вимог про визнання незаконним наказу про її звільнення, оскільки, відповідно до ст.ст.232,235 КЗпП України належним способом захисту та поновлення порушеного незаконним звільненням трудового права є вимога про поновлення на роботі та в разі пред'явлення вимоги про поновлення на роботі не потребується пред'явлення окремої вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення, як такої, що поглинається основною вимогою.

В звязку з цим, в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання незаконним наказу №65/к від 15.03.2016 року про звільнення слід відмовити.

Враховуючи встановлення факту незаконного звільнення позивачки та поновлюючи її на роботі, суд у відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При розрахунку середнього заробітку суд враховує час вимушеного прогулу, що за період з 14.04.2016 року по 02.11.2016 року становить 138 робочих днів та середньоденний заробіток в сумі 281 грн. 01 коп., що визначено відповідачем у відповідному розрахунку (а.с.42), розмір якого не заперечувався сторонами.

Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.04.2016 року по 02.11.2016 року в сумі 38779 грн. 38 коп. (281,01 х 138).

Відповідно до ст.88 ЦПК України, ст.ст.4,6 Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених двох позовних вимог немайнового характеру (про поновлення на роботі); вимоги майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. (по 551 грн. 20 коп. за кожну вимогу).

Згідно ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі, а також в частині стягнення з Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.40,49-2,235 КЗпП України, ст.ст.ст.3,10,11,57-61,88,212-215,367 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» з 14 квітня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2016 року по 02 листопада 2016 року в сумі 38779 грн. 38 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами на користь держави судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки ОСОБА_3 на роботі, а також в частині стягнення з Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Міське управління справами» на користь ОСОБА_3 стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2016 року по 02 листопада 2016 року в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак