Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: О.С. Малько, Н.В. Бондаренко, С.С. Шимківа,

секретар судового засідання: І.С. Пиляй,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 09 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Перша Рівненська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним .

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 09 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Предметом її позову є визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, укладеного 20 жовтня 2008 року між нею та її чоловіком ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Як на підставу для визнання цього договору недійсним вона покликалась на те, що квартира належить на праві приватної особистої власності для неї, а окрім того, при поділі квартири не було враховано частки її матері, яка перейшла до неї у спадок після смерті матері.

Висновки суду про те, що значну частину коштів для оплати пайових внесків за квартиру в житлово-будівельному кооперативі, членом якого вона стала в 1972 році, заробив саме ОСОБА_3. фактичним обставинам справи не відповідають, оскільки в період з 1970 року по 1975 рік вони як подружжя проживали окремо і весь тягар по сплаті пайових внесків було покладено на неї. Судом не дано правової оцінки тій обставині, що в спірній квартирі проживало 3 члени сім"ї- ОСОБА_1.,ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка померла в грудні 2000 року.

Вважає, що квартира була спільною сумісною власністю всіх 3 осіб як членів сім"ї, а тому поділ квартири є незаконним, оскільки проведений без врахування частки її матері ОСОБА_4

Просить рішення суду скасувати і прийняти нове, яким визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 20 жовтня 2008 року, посвідчений нотаріально.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд правильно виходив з того,що укладений між нею та покійним чоловіком договір про поділ спільного майна подружжя, є таким, що відповідає вимогам закону щодо договорів і підстав для визнання його недійсним не встановлено.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено в судовому засіданні, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 1958 року по лютий 2014 року (а.с.13,21).

В період шлюбу 20 жовтня 2008 року вони уклали нотаріально посвідчений договір поділу квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджено Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради 23 лютого 2004 року, визначивши у цьому договорі за кожною із сторін право власності на 1/2 частину цієї квартири (а.с.5)

Вказаний договір укладено подружжям з дотриманням положень глави 8 Сімейного кодексу України, зокрема, ст. 64 цього кодексу, згідно якої дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір відповідає і вимогам ст.69 Сімейного кодексу щодо права подружжя на поділ майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачкою не доведено і не надано суду доказів , які саме вимоги, встановлені ч.ч. 3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України, на яку вона покликається в позовній заяві, не були дотримані сторонами в момент вчинення цього правочину.

Так, у відповідності до цієї норми особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладений між подружжям 20 жовтня 2008 року нотаріально посвідчений договір поділу квартири АДРЕСА_1 відповідає зазначеним загальним умовам дійсності правочину, за життя чоловіка позивач цей договір не оспорювала, і у суду не було підстав для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду викладених у рішенні.

Разом з тим, правильно розцінивши вимоги як безпідставні та недоведені, суд помилково в мотивувальній частині рішення зазначив і на пропуск позивачем строку позовної давності, у зв'язку з чим вказане покликання підлягає виключенню з тексту рішення, оскільки відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові, однак суд відмовив з інших підстав.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини покликання на пропуск позивачем строку позовної давності, в решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: О.С. Малько Н.В. Бондаренко С.С. Шимків