печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Козак О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 квітня 2014 року у справі № 331/746/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ГУМВС України в Запорізької області, Територіального управління державної судової адміністрації в Запорізькій області, Вільнянського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, 3-тя особа Прокуратура Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури та суду стягнуто на користь позивача шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету кошти у розмірі 49 410 грн. 20 коп. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратуру. Вказане рішення суду набуло законної сили та виконане Державною казначейською службою України лише 28 квітня 2015 року. З урахуванням наведеного, позивач звернулася з цим позовом до суду та просила відшкодувати шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету 3% річних у розмірі 670 грн. 80 коп. та суму інфляційних втрат у розмірі 17 690 грн. 46 коп., що разом складає 18 360 грн. 54 коп. за несвоєчасне виконання рішення суду.

Сторони до судового засідання не з'явилися з невідомих причин. Тому,с уд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 квітня 2014 року у справі №331/746/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ГУМВС України в Запорізької області, Територіального управління державної судової адміністрації в Запорізькій області, Вільнянського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, 3-тя особа Прокуратура Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури та суду стягнуто на користь позивача шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету кошти у розмірі 49 410 грн. 20 коп. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратуру (а.с. 27-27).

Вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 травня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року залишене без змін (а.с. 29-36).

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя виконане відповідачем лише 28 квітня 2015 року, що стверджується випискою з рахунку про зарахування коштів (а.с. 14).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного, того, що спірні правовідносини виникли з адміністративних правовідносин щодо невиконання судового рішення в адміністративній справі, Законом України «Про виконавче провадження» передбачений порядок виконання судового рішення, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Оскільки позивач при пред'явлення позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 625 ЦК України, та ст. 10, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення Бсуми інфляційних витрат та 3% річних - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя О.В.Батрин