Справа № 2-1545/08 Провадження № 22-ц/772/37/2016Головуючий в суді першої інстанції Михайленко А.В.
Категорія 6 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Іванюка М.В., Берегового О.Ю.

при секретарі: Топольській В.О.

за участю представника правнаступника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Вінницької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду від 22.04.2008 року ,-

В с т а н о в и л а :

У лютому 2008 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, вказуючи, що вона у вересні 2003 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1, до складу якої входили приміщення під літерою «В»: кухня 3-1, кімнати 3-2, 3-3, санвузол 3-4, веранда І.

В 2007 році вона здійснила перебудову придбаної квартири та здійснила надбудову другого та третього-мансардного поверхів, яка була відображена КП ВООБТІ в інвентарній справі, згідно якої до складу перебудованої квартири АДРЕСА_2 ввійшли приміщення : 1-й поверх: коридор 1(3)-1 площею 5,6 кв. м., кімната 1(3)-2 площею 19,4 кв. м., кладова 1(3)-3 площею 1,1 кв. м.,санвузол 1(3)-4 площею 3,5 кв. м., кухня-їдальня 1(3)-5 площею 56,0 кв. м.; 2-й поверх: коридор 6-1 площею 2,0 кв. м., прихожа 6-2 площею 12,2 кв. м., кімната 6-3 площею 24,1 кв. м., туалет 6-4 площею 2,5 кв. м., туалет 6-5 площею 2,5 кв. м., кімната 6-6 площею 12,8 кв. м., тераса площею 35,7 кв. м.; 3-й поверх: сходова клітина 6-7 площею 4,1 кв. м., хол 6-8 площею 31,8 кв. м., санвузол 6-9 площею 5,3 кв. м., кімната 6-10 площею 12,2 кв. м. Загальна площа квартири складає 195,1 кв. м., тераси - 35,7 кв. м.

Зазначила, що ОСББ «ЄОС» вказаного будинку надало згоду на здійснення нею переобладнання , добудови і надбудови квартири та введення її в експлуатацію ,а згідно технічного звіту обстеження та оцінки технічного стану будівельні конструкції квартири знаходяться у задовільному стані, об'єкт в цілому відповідає ДБНіП України і може використовуватись за призначенням. Відповідно до висновків органу пожежного нагляду та міської санепідемстанції реконструйована квартира відповідає вимогам пожежної безпеки і санітарних норм та може використовуватись за призначенням.

Посилаючись на ст.331 ЦК України та ч.3 ст.376 ЦК ,просила визнати право власності на нерухоме майно та зобов'язати КП «ВООБТІ»провести державну реєстрацію права власності на нього.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22.04.2008 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на перебудовану квартиру АДРЕСА_3 ,загальною площею 195,1 кв. м. та терасою ,площею 35,7 кв. м. у складі зазначених у позові приміщень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,посилаючись на те, що рішення суду в частині визнання права власності стосується прав і обов'язків заявниці ,як власника квартири №3 і члена ОСББ ,просить його скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що суд невірно оцінив докази та встановив обставини справи ,не звернув увагу ,що ОСББ прийняло рішення про надання згоди на добудову без згоди усіх власників квартир ; ОСОБА_2 взагалі не є власником квартири, а є сином позивачки. ОСОБА_4 ж є безпосередньою сусідкою позивачки, згоди на добудову не давала і узаконенням прибудови порушуються її права, оскільки будівництво призводить до пошкодження її квартири та чинить перешкоди в користуванні нею.

В судовому засіданні уточнила доводи скарги ,фактично відмовившись від тієї обставини порушень її прав ,що полягали в пошкодженні квартири, зазначаючи що її права порушуються відсутністю її згоди на добудову та тим, що вона є власницею квартири №3 будинку.

Заперечуючи проти скарги представник правонаступника позивача - ОСОБА_3 вважає рішення суду законним і обґрунтованим ,а права ОСОБА_4 не порушеними.

Заслухавши доповідача ,осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 10.09.2003 року є власницею квартири АДРЕСА_4 до складу якої увійшли приміщення - кімнати 3-3,3-4,кухня 3-1,санвузол 3-4,веранда1.Позивачкою було здійснено переобладнання та добудова придбаної квартири ,після завершення якої до складу квартири увійшли приміщення у кількості і розмірах, зазначених у позові, загальною площею 195 ,1 кв.м. та тераса -35,7 кв.м.

Постановляючи рішення по справі, суд виходив з того ,що позивачка здійснила добудову та переобладнання квартири за власні кошти, фактично створивши новостворене нерухоме майно , за наявності згоди на добудову співвласників багатоквартирного будинку, позитивних висновків про відповідність переобладнання квартири діючим будівельним нормам та стандартам та клопотання ОСББ про надання дозволу на введення переобладнаної квартири в експлуатацію, а тому, пославшись на ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України , дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання права власності на нього.

Разом з тим ,з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд порушив норми матеріального і процесуального права .

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України, що встановлює загальне правило, відповідно до якого виникає право власності на новостворене нерухоме майно. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України ,а тому посилання на неї ,як на підставу набуття права власності в даному випадку є невірним застосуванням норм матеріального права.

Стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону і не передбачає виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення, а тому застосуванню судом не підлягає. Також ст.331 ЦК не регулює правовий режим самочинного будівництва. Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України.

Суд в порушення вимог статей. 213, 214 ЦПК України на вищенаведені вимоги законодавства та зазначені позивачем підстави позову ,що включали також ч.3 ст. 376 ЦК, уваги не звернув; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що їх регулює та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно відповідно до положень ст. 331 ЦК України .

Згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 376 ЦК України в редакції, що діяла на час правовідносин, об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва , якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту ; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з ч.3 ст.376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Ч.3 ст.376 ЦК , на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Суд першої інстанції зазначених норм матеріального права не врахував, установивши, що позивачка здійснила до 2008 року переобладнання та добудову квартири , ч.3 ст.376 ЦК України не застосував , не з'ясував, чи є вчинене нею будівництво самочинним, чи була їй відведена в установленому порядку земельна ділянка під уже збудоване нерухоме майно, формально пославшись на докази відсутності порушень будівельних норм і правил та наявність на реконструкцію дозволів співвласників, частина з яких такими не являлась.(ОСОБА_8, ОСОБА_2.)

Разом з тим, у матеріалах справи та оглянутої судом інвентарної справи №455 на будинки по АДРЕСА_1 , відсутні докази того , що будівництво здійснювалось позивачкою на земельній ділянці, що була відведена їй в установленому порядку для цієї мети ,а також того, що об'єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Тому здійснене нею будівництво (реконструкція, добудова) є самочинним .

Також в справі відсутні докази того ,що на час постановлення судом рішення позивачці, яка здійснила самочинне будівництво, надавалась земельна ділянка в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно ,що також виключає визнання за нею права власності відповідно положень ч.3 ст.376 ЦК України.

Об'єднання ж співвласників багатоквартирного будинку «ЕОС» здійснило реєстрацію свого права власності на земельну ділянку будинку лише 11.09.2014 року.

Перевіряючи доводи скарги представника щодо права її довірительки ОСОБА_4 оскаржувати рішення суду, колегія суддів, вивчивши матеріали цивільної та інвентарної справ вважає, що остання відповідно до ст.292 ЦПК України має право оскаржувати зазначене рішення суду ,оскільки суд рішенням вирішив питання про її права і обов'язки.

Так, ОСОБА_4 має зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_5 згідно договору купівлі-продажу від 24.06.2004 року ,що є в матеріалах інвентарної справи на будинки АДРЕСА_1 ,на відміну від копії договору дарування квартири №3 ОСОБА_7 який в матеріалах зазначеної інвентарної справи відсутній , як і надана нею до позову копія інвентарної справи на добудовану квартиру №3 без реєстрового і інвентарного номера.

Суд ,постановляючи рішення по справі та посилаючись на наявність згоди співвласників на реконструкцію , вказаного не врахував і не звернув увагу на відсутність згоди власника приміщень будинку ОСОБА_4 Також суд не звернув увагу, що визнанням за позивачкою права власності на перебудовану квартиру №3, вирішуються питання про права ОСОБА_4 ,яка також має зареєстроване право власності на квартиру №3 зазначеного будинку.

За таких обставин колегія суддів вважає ,що рішення суду на час його постановлення в частині визнання права власності на нерухоме майно не відповідає вимогам закону ,що є підставою для його скасування і ухвалення в цій частині нового рішення - про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на зазначене самочинне будівництво за позивачкою.

Керуючись ст.ст.331,376 ЦК України, ст.ст.307,309,315 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 22.04.2008 року в частині визнання права власності за ОСОБА_7 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до Вінницької міської ради про визнання права власності на перебудовану квартиру АДРЕСА_2 в складі приміщень : 1-й поверх: коридор 1(3)-1 площею 5,6 кв. м., кімната 1(3)-2 площею 19,4 кв. м., кладова 1(3)-3 площею 1,1 кв. м., санвузол 1(3)-4 площею 3,5 кв. м., кухня-їдальня 1(3)-5 площею 56,0 кв. м.; 2-й поверх: коридор 6-1 площею 2,0 кв. м., прихожа 6-2 площею 12,2 кв. м., кімната 6-3 площею 24,1 кв. м., туалет 6-4 площею 2,5 кв. м., туалет 6-5 площею 2,5 кв. м., кімната 6-6 площею 12,8 кв. м., тераса площею 35,7 кв. м.; 3-й поверх: сходова клітина 6-7 площею 4,1 кв. м., хол 6-8 площею 31,8 кв. м., санвузол 6-9 площею 5,3 кв. м., кімната 6-10 площею 12,2 кв. м., загальною площею 195,1 кв. м. - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: