Справа № 370/1179/16-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/5635/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 10.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 серпня 2016 року у справі:

- за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Макарівської селищної ради Київської області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету селищної ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування, визнання права власності на спадкове майно;

- за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Макарівської селищної ради Київської області, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за законом, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 звернулисядо суду із вказаним вище позовом,який мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_9 Після смерті матері відкрилася спадщина на 7/13 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, які належали померлій на підставі судового рішення за 1972 рік. Спадкоємцями померлої за законом першої черги є її діти - сторони у справі, які прийняли спадщину, однак нотаріусом Макарівської районної державної нотаріальної контори їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, поскільки право власності померлої на 7/13 частин будинку не було зареєстроване відповідно до чинного на той час законодавства.

Вказували, що у 2014 році вони звернулися з позовом до суду для вирішення питання про спадкування і визнання права власнсоті на спадкове майно, проте судом їм було відмовлено у задоволенні вимог. Під час розгляду вказаної цивільної справи їм стало відомо, що їх батько ОСОБА_10 ще у 1981 році після проведення добудови оформив право власності на весь будинок по АДРЕСА_1 на своє ім'я, а 30 січня 1997 року подарував його за договором дарування відповідачці ОСОБА_7

Вважають, що оформлення ОСОБА_10 права власності на весь спірний будинок і послідуюче його дарування відбулося з порушенням закону, поскільки рішенням народного суду Макарівського району Київської області від 07 березня 1972 року було розірвано шлюб між їх батьками ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та поділено між ними будинок по АДРЕСА_1. Вказаним рішенням суду

за ОСОБА_9 визнано право власності на 7/13 частин будинку, а за ОСОБА_10 - на 6/13 частин. Після розподілу будинку ОСОБА_10 провів добудови до будинку і йому було дозволено оформити право власності на 1/2 частину будинку, що стверджується рішенням виконкому Макарівської селищної ради від 21 січня 1981 року, однак з невідомих причин батько отримав свідоцтво про право власності на будинок вцілому, а не на частину. Вважають, що батько не мав права отримувати у власність весь будинок та відчужувати його, а мав право подарувати лише належних йому 6/13 частин.

У зв'язку із наведеним просили визнати незаконним п.4 рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради народних депутатів від 21 січня 1981 року щодо оформлення права власності на ОСОБА_10 на будинок по АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинок по АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_10 21 березня 1981 року Макарівською селищною радою народних депутатів, визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 в смт.Макарів, укладений 30 січня 1997 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 право власнсоті за кожним на 7/65 частин житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали зустрічну позовну заяву, в якій просили визнати за кожною з них право власності на земельну частку (пай) СПО «Макарів» у частці 0,83 га від основного розміру 4,15 умовних кадастрових гектарів в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9 Вимоги мотивували тим, що після смерті їх матері ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на право на земельну частку (пай) розміром 4,15 умовних кадастрових гектарів, яка належала матері відповідно до сертифікана на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1. Спадщину після смерті матері прийняли всі сторони у справі як діти померлої. Вони звернулися до державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак їм було відмовлено з огляду на відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, тобто сертифікату про право на земельну частку (пай)

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29 серпня 2016 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивачів за первісним позовом ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову і в цій частині ухвалити нове, яким первісний позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скаргу мотивує безпідставністю посилань суду у рішенні на постанову Вищого господарського суду України від 18 вересня 2008 року. Висновки суду про те, що позивачі не є власниками чи титульними володільцями права, на захист якого вони подали позов є хибними, бо позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 і мають право на 7/13 частин будинку. Судом помилково до спірних правовідносин не було застосовано положення ст.ст.392, 393 ЦК України. Крім того, позивачі дізналися про факт укладення договору дарування лише у 2014 році під час розгляд у іншої справи.

Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 і ОСОБА_7 сторонами не оскаржується і не є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та представник позивачів ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області як незаконне.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач Макарівська селищна рада подала заяву про розгляд справи у відсутність її представника.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін у справі ОСОБА_9, яка заповіту не залишила (т.1 а.с.21).

Спадкоємцями померлої за законом першої черги є її діти сторони у справі: позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, які в установлений законом строк прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Макарівської районної державної нотаріальної контори (т.1 а.с.10-20).

Також судом встановлено, що рішенням народного суду Макарівського району Київської області від 07 березня 1972 року було розірвано шлюб між батьками сторін у справі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та поділено між ними будинок по АДРЕСА_1 Київської області. За ОСОБА_9 за рішенням суду визнано право власності на 7/13 частин будинку, а за ОСОБА_10 - на 6/13 частин (т.1 а.с.27-28).

Пізніше ОСОБА_10 здійснив добудову до вказаного будинку і рішенням виконавчого комітету Макарівської селищної ради народних депутатів від 21 січня 1981 року було затверджено акт прийняття до експлуатації будинку по АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_10 право власності на цілий будинок (т.1 а.с.48-50). На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_10 21 березня 1981 року виконавчим комітетом Макарівської селищної ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок (т.1 а.с.47).

Крім того, встановлено, що 30 січня 1997 року ОСОБА_10 подарував спірний будинок за договором дарування своїй дочці відповідачці ОСОБА_7, яка мешкала з батьками у вказаному будинку. Договір був нотаріально посвідчений і зареєстрований у встановленому законом порядку (т.1 а.с.62). При укладенні договору була присутня мати відповідачки ОСОБА_9, яка з цим погодилася.

Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачі за первісним позовом не є ні власниками, ні титульними володільцями спірного майна у вигляді частини будинку, а тому не можуть звертатися із вимогами на захист своїх прав.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_9

Позивачі як спадкоємці померлої першої черги за законом прийняли спадщину у встановленому законом порядку шляхом подання до держнотконтори відповідних заяв.

Крім того, позивачі вважають, що до складу спадщини входить 7/13 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 в смт.Макарів, право на які мала їх мати на підставі судового рішення, і якого неправомірно, як вони вважають, була позбавлена під час оформлення права власності на весь будинок у 1981 році за ОСОБА_10 та послідуючим його відчуженням.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до спадкоємців, які прийняли спадщину, переходять усі права померлого спадкодавця, в тому числі права щодо судового захисту його порушених прав, пов'язаних із незаконним позбавленням спадкодавця права власності на майно (п.26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, в тому числі якщо майно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Суд уваги на наведені вимоги закону не звернув та прийшов до помилкового висновку, що позивачі не мають права заявляти такі вимоги.

Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких міркувань.

Встановлено, що рішенням народного суду Макарівського району Київської області від 07 березня 1972 року між батьками сторін у справі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 розірвано шлюб і поділено будинок по АДРЕСА_1 Київської області. За ОСОБА_9 рішенням суду визнано право власності на 7/13 частин будинку, а за ОСОБА_10 - на 6/13 частин.

Відповідно до ст.14 Цивільного процесуального Кодексу УРСР 1963 року (діяв на час ухвалення судового рішення) рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Поскільки діючий на той час (1972 рік) Цивільний кодекс УРСР 1963 року не пов'язував виникнення права власності на нерухоме майно із державною реєстрацією цих прав і не містив таких норм, то відповідно право власності ОСОБА_9 на 7/13 частин будинку виникло з моменту набрання рішенням народного суду Макарівського району законної сили.

Крім того, встановлено, що рішенням виконавчого комітету Макарівської селищної ради народних депутатів від 21 січня 1981 року було затверджено акт прийняття до експлуатації будинку по АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_10 право власності на цілий будинок. На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_10 21 березня 1981 року виконавчим комітетом Макарівської селищної ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, який у подальшому був подарований відповідачці ОСОБА_7

Згідно положень ст.10 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки (діяла на час ухвалення судового рішення) право особистої власності громадян на жилий будинок, а так само право спадкування особистої власності громадян - охороняються законом.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради народних депутатів від 21 січня 1981 року як і видане батьку сторін свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок та договір дарування порушують вимоги закону та права ОСОБА_9, яку незаконно було позбавлено права власності на 7/13 частин будинку.

Наведене у свою чергу може свідчити про порушення прав спадкоємців померлої ОСОБА_9, позивачів у справі.

Проте колегія суддів прийшла до висновку про необхідність застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах та відмову у позові з підстав пропуску вказаного строку.

Так, згідно з п. п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Спір у даній справі виник з приводу набуття у власність ОСОБА_10 у 1981 році житлового будинку та дарування ним цього ж будинку у 1997 році.

Відповідно до ст.76 ЦК Української РСР 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин та підлягає застосуванню, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст.ст.78,79 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.71,75,80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Отже з урахуванням положень ЦК Української РСР заява сторони про застосування строку позовоної давності не потрібна, ст.75 ЦК Української РСР є нормою імперативного характеру.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому закон не пов'язує початок перебігу позовної давності з наявністю (відсутністю) порушень вимог закону на час предявлення позову.

Судом незаперечно встановлено, що мати сторін ОСОБА_9 при вчиненні договору дарування 30 січня 1997 року була обізнана із фактом того, що незважаючи на рішення суду за 1972 рік, яким за нею визнано право власності на частину будинку, весь житловий будинок оформлений на ім'я її колишнього чоловіка ОСОБА_10 і не заперечувала проти вчинення дарування всього будинку їх доньці ОСОБА_7

Вказані обставини встановлені показами свідка ОСОБА_11, колишнього чоловіка ОСОБА_7, який пояснив, що нотаріус був запрошений додому і при укладанні договору дарування були присутні ОСОБА_9 та ОСОБА_3, яким було запропоновано оформити на своє ім'я 1/2 частину будинку, на що вони відмовилися. Свідок показав, що з моменту укладання договору дарування мати сторін ОСОБА_9 знала, що увесь будинок належить її доньці ОСОБА_7

Такі покази свідка відповідачами не спростовані. Крім того, ці покази свідка про обізнаність ОСОБА_9 про оформлення всього будинку на ОСОБА_10 та його дарування узгоджуються із встановленими по справі обставинами, а саме тим фактом, що після розлучення у 1972 році ОСОБА_9 і ОСОБА_10 продовжили проживати однією сім'єю у спірному будинку вели спільне господарство і мали спільних дітей, зокрема ОСОБА_7 1973 року народження і ОСОБА_4 1975 року народження.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що саме 30 січня 1997 року у ОСОБА_9 виникло право на позов, поскільки в день відчуження будинку дочці вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, в тому числі про факт оформлення всього будинку на ім'я ОСОБА_10, проте остання правом на подачу позову для захисту своїх прав не скористалася і пропустила встановлений законом трирічний строк звернення до суду.

Як вище вказувалося в даному випадку згідно ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Поскільки права позивачів як спадкоємців є похідними від прав спадкодавця, а остання пропустила цей строк, то позов задоволенню не підлягає з наведених міркувань, а саме з підставі пропуску встановленого законом строку звернення до суду та відсутністю клопотання про його повновлення.

Доводи апелянтів про те, що вони не пропустили строк позовної давності, бо дізналися про порушення свого права лише під час розгляду у 2014 році іншої справи колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані, поскільки як вище вказувалося отримані у спадок права позивачів похідні від права спадкодавиці, яка такий строк пропустила.

Крім того, відмовляючи у позові колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на невірний спосіб захисту, обраний позивачами за первісним позовом шляхом заявлення вимог про визнання договору дарування недійсним.

Померла ОСОБА_9 не була учасником оспорюваного ними договору дарування, а тому належним способом захисту в даному випадку є не визнання правочину недійснимяк помилково вважаєть позивачі, а витребування майна від добросовісного набувача відповідно до положень ст.388 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Макарівської селищної ради Київської області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету селищної ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування, визнання права власності на спадкове майно.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: