Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 315/11/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Телегуз С.М.
Провадження № 22-ц/778/1485/16 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне»

на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне» про витребування майна та стягнення штрафу за договором зберігання,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Приютне» про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення штрафу за договором зберігання.

В обґрунтування вимог зазначив, що був співзасновником та співвласником ТОВ «Приютне» з часу його створення. В січні 2011 року отримав лист, яким його повідомлено про прийняття загальними зборами ТОВ «Приютне», що відбулись 19.06.2010р., рішення про виключення його з числа учасників цього товариства. Листом також повідомлено, що у відповідності до вимог ст.54 Закону України «Про господарські товариства» загальними зборами учасників прийнято рішення про виплату ТОВ «Приютне» вартості належної йому дольової частки в розмірі 5% від загальної вартості активів товариства станом на час прийняття рішення про його виключення з числа учасників. Розмір частки в грошовому виразі становить 387 330,00 грн. та запропоновано з'явитись до офісу ТОВ «Приютне» за отриманням коштів.

Оскільки на час його звернення у відповідача не було в наявності вказаної суми грошових коштів, йому було запропоновано отримати замість грошей сільськогосподарську продукцію на відповідну суму, а отриману продукцію залишити на відповідальному зберіганні у товариства, а також запропоновано реалізацію цієї продукції за узгодженою зі ним ціною.

Погодившись з пропозицією, він підписав відповідний договір видачі та зберігання майна на дольову частку та акт приймання-передачі, згідно якого товариство прийняло на зберігання від нього соняшник в кількості 110 тон та пшеницю шостого класу в кількості 58,5 тон на загальну вартість 387 330,00 грн. в строк до 31.12.2011р. Крім цього, умовами договору товариству було надано право самостійно реалізувати продукцію за ціною та в кількості, погодженими зі ним, при цьому таке погодження мало бути викладене в письмовому вигляді.

Пропозиції щодо реалізації належної йому продукції він не отримував. В порушення умов договору відповідачем до обумовленого строку 31.12.2011р. продукцію не повернуто.

З метою досудового врегулювання спору він письмово звернувся до товариства з вимогою про проведення розрахунку з огляду на існуючу на той момент середню ринкову вартість продукції (соняшник за ціною 4 250,00 грн. за тону, пшениця шостого класу за ціною 2 100,00 грн. за тону). Таким чином, вартість належної йому продукції на час звернення складала: вартість соняшнику - 467 500,00 грн. (110 тон х 4 250,00 грн./тона); вартість пшениці шостого класу - 122 850,00 грн. (58,5 тон х 2 100,00 грн./тона). Також він вимагав сплати штрафу згідно до п.7.1. договору видачі та зберігання майна від 10.01.2011р. в сумі 590 350,00 грн. На час подання позову штраф складає 708 420,00 грн.

В добровільному порядку відповідач не виконав свої зобов'язання за договором, не повернув майно та не сплатив штраф.

На підставі зазначеного просив зобов'язати ТОВ «Приютне» повернути йому соняшник в кількості 110 тон за ціною на час розгляду спору 4 250,00 грн./тона, пшеницю шостого класу в кількості 58,5 тон за ціною на час розгляду спору 2 100,00 грн./тона.; стягнути з ТОВ «Приютне» на його користь штраф за несвоєчасне повернення майна з відповідального зберігання за договором в сумі 708 420,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано ТОВ «Приютне» повернути ОСОБА_3 на відповідальне зберігання за договором від 10 січня 2011 року майно: соняшник в кількості 110 тон та пшеницю шостого класу в кількості 58,5 тон.

Стягнуто з ТОВ «Приютне» на користь ОСОБА_3 неустойку (штраф) за несвоєчасне повернення майна з відповідального зберігання за договором від 10 січня 2011 року в розмірі 708 420,00 грн. та 3654 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ТОВ «Приютне».

В апеляційній скарзі ТОВ «Приютне», посилаючись на не визначення в договорі порядку повернення майна, відсутність звернення ОСОБА_3 з вимогою про повернення майна, невірний розрахунок неустойки (штрафу), невірне застосування ч.3 ст. 551 ЦК України, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи адвокатів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Предметом судового розгляду є вимога ОСОБА_3 про повернення соняшнику та пшениці, які перебували на відповідальному зберіганні відповідача, заявлена на підставі договору видачі та зберігання майна на дольову частку від 10.01.2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Приютне».

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За своєю правовою природою договір від 10.01.2011 року є змішаним,містить угоду про заміну первісного грошового зобов'язання по виплаті грошових коштів вартості частки майна ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Приютне» новим майновим зобов'язанням про передання майна в натурі та угоду про зберігання майна.

Із матеріалів справи вбачається,що ОСОБА_3 на підставі рішення загальних зборів, оформлених протоколом №2 від 19.06.2010 р., виключений із ТОВ «Приютне» відповідно до ст. 64 Закону України «Про господарські товариства».

Виключення учасника з товариства призводить до наслідків, передбачених ст.54 цього Закону.

Порядок і спосіб визначення вартості частин майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюється статутом і законом.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду позову ОСОБА_3 до ТОВ «Приютне» про стягнення вартості частки майна господарським судом Запорізької області встановлено припинення між сторонами грошового зобов'язання по виплаті грошових коштів вартості частки майна ОСОБА_3 у статутному капіталі у зв'язку з його заміною відповідно до укладеного договору від 10.01.2011 р. на майнове зобов'язання - передання майна в натурі: соняшника у кількості 110 тон на суму 330000 грн. та пшениці 6-го класу у кількості 58,50 тон на суму 57330 грн., а всього на суму 387330 грн. Зазначені обставини в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними та встановлені, зокрема, рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 33/27/14 від 20.08.2014 р. (а.с.32-35).

Отже, питання самого факту укладення договору, сутності та правомірності угоди в частині, яка визначає зобов'язання між ТОВ «Приютне» та ОСОБА_3 у розрахунках при виключенні з нього учасника та про заміну грошового зобов'язання на майнове зобов'язання не відносяться до юрисдикції загального суду та виходить за межі даної цивільної справи , тому доводи апеляційної скарги про те, що директор ТОВ «Приютне» не мав на це повноважень, не підлягають обговоренню.

Таким чином, враховуючи предмет спору у даній справі, судом оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини по договору зберігання.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Нормами п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать .

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правовідносини за договором зберігання регулюються ст.ст. 936-955 Цивільного кодексу України.

Так, статтею 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Обов'язок зберігача повернути річ передбачено статтею 949 вказаного Кодексу, за приписами якої зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Оцінивши у сукупності наявні у справі докази, надані як позивачем, так відповідачем, суд дійшов правильного висновку, що докази свідчать саме про укладання договору зберігання.

Наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин зі зберігання соняшника та пшениці встановлено, зокрема, договором від 10.01.2011 року, накладною 04/10 від 10.01.2011 р., актом приймання-передачі майна від 10.01.2011 р. (а.с. 16,17,18). В матеріалах справи містяться належні та допустимі докази на підтвердження того, що виконання договору носило реальний характер, зберігання пшениці та соняшника здійснювалось в межах господарської діяльності відповідача, що спростовує доводи ТОВ «Приютне» про те, що не було надано жодних належних доказів закладення матеріальних цінностей.

Правомірність зазначеного договору відповідач не оспорив.

Договір укладено в належній письмовій формі, між сторонами досягнута згода щодо усіх істотних умов договору і з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину зазначений договір є належною підставою у розумінні норм ст.11 Цивільного Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Керуючись наведеними нормами, беручи до уваги наявність чинного договору і умови його виконання, суд першої інстанції, встановивши факт неповернення майна ОСОБА_3, обґрунтовано відповідно до ст.ст.949, 953 ЦК України поклав на відповідача обов'язок повернути майно у відповідній кількості такого самого роду та такої самої якості, яке було передано на зберігання.

Заяву про застосування позовної давності до вимог про повернення майна відповідач не подавав.

Доводи скарги щодо неправомірного задоволення позову з посиланням на те, що позивач не звертався до нього з вимогою повернути майно та усне посилання представника ТОВ «Приютне» на те, що позивач не вніс плату за зберігання майна, не заслуговують на увагу. Позивач може звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а відповідач у судовому засіданні має можливість заперечувати проти позовних вимог, заявляти зустрічні позовні вимоги, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України, ст.ст.10,11,27,31 ЦПК України. ТОВ «Приютне» не заявляло до ОСОБА_3 позовні вимоги про стягнення плати за зберігання. Встановивши, що строк дії договору на момент розгляду справи закінчився, а майно не повернуто, суд обґрунтовано задовольнив вимоги в частині зобов'язання повернення такого майна товариством.

Підставою позову ОСОБА_3 визначено неповернення відповідачем зі зберігання майна, переданого за договором, при цьому, правовою підставою для звернення з даним позовом останнім визначено приписи ст.ст. 949, 953 ЦК України та ст.387 ЦК України.

Задовольняючи позов суд також послався на статті 387, 400,949, 953 ЦК України.

За приписами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Сторонами у віндикаційному позові виступають власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись річчю, але вже фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Віндикаційний позов є речово -правовим позовом, що може бути пред'явлений у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Отже, умовою звернення з позовом про повернення майна з чужого незаконного володіння є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Між тим, сам позивач посилався на договір та судом встановлено наявність між сторонами договірних правовідносин і спір вирішено на підставі ст.ст.936,937,948,949 ЦК України, що виключає застосування ст.ст.387,400 ЦК України для задоволення позову про повернення майна, яке перебувало на відповідальному зберіганні відповідача. Проте це не вплинуло на правильність вирішення вимог в цій частині . З мотивувальної частині рішення підлягає виключенню посилання на ст..ст.387,400 ЦК України.

Щодо іншої частини вимог доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Стягнувши штраф з відповідача на користь ОСОБА_3 в сумі 708420 грн., суд послався на те, що сплата штрафу передбачена п.7.1 договору за неповернення вчасно майна товариством.

Проте з цим висновком не можна погодитися. На порушення вимог ст.ст.10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України суд залишив поза увагою, що обидві сторони мають зобов'язання за договором, зокрема, позивач зобов'язаний був забрати від зберігача майно після закінчення строку зберігання, не перевірив доводи відповідача про те, що позивач не пред'являв вимоги про повернення майна.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 948 Цивільного кодексу України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання

Статтею 953 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

При цьому виконання зобов'язань вимагається від обох сторін за договором.

У силу п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість і добросовісність, яких повинна дотримуватись особа при здійсненні своїх прав із тим, щоб не порушувати права інших осіб (ст. ст. 12, 13 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України

В п.4 договору сторони передбачали, що термін зберігання майна, прийнятого товариством на відповідальне зберігання, становить один рік і кінцевий термін повернення - 31.12.2011 р.

З цієї дати у позивача в силу приписів статті 948 Цивільного кодексу України виникло зобов'язання забрати річ від зберігача.

У розділі 7 «Відповідальність сторін» сторони передбачили відповідальність за несвоєчасне повернення майна та відповідальність в разі несвоєчасного отримання майна.

Так, у п 7.1 договору передбачено: «в разі несвоєчасного повернення майна з відповідального зберігання за вимогою отримувача, товариство сплачує штраф у розмірі 10% (десять відсотків) вартості неповернутого вчасно майна за один календарний місяць такого прострочення, при цьому вартість майна вираховується за середньою ринковою ціною, що буде діяти на момент такої вимоги чи на момент розгляду спору з цього питання».

Отже, відповідач повинен був вчинити дії по поверненню майна саме за вимогою ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте ОСОБА_3 не надав жодного доказу про направлення відповідачу вимоги в порядку та на умовах, встановлених п.7.1 договору, отримання такої вимоги відповідачем та його відмову повернути майно.

Письмова вимога про виплату вартості частки у майні та звернення з позовом про стягнення вартості частки у майні не є вимогою ОСОБА_3 до товариства про повернення майна, переданого на зберігання, як це передбачено п.7.1 договору.

Отже, ОСОБА_3 не довів, що відповідач прострочив виконання, а тому відсутні підстави для застосування до товариства заходу цивільно-правової відповідальності і покладення на нього обов'язку сплатити на користь ОСОБА_3 штраф у заявленому розмірі 708420 грн. через відсутність в даному випадку всього складу цивільного правопорушення.

З огляду на зазначене, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та у відповідності до п.п.1,4 ст.309 ЦПК України рішення суду в частині задоволення позовних про стягнення з ТОВ «Приютне» штрафу в сумі 708420 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на дату подання позову), за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 грн.) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (3654 грн.).

Згідно з п.п.6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» із змінами, внесеними згідно із Законами № 4212-VI від 22.12.2011, № 590-VII від 19.09.2013; в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015, судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду дорівнює 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У відповідності до ст.88 ЦПК України ОСОБА_3 має право на компенсацію відповідачем судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам від заявлених (заявлено 1298770 грн. - задоволено 590350 грн.), в сумі 1660 грн. 91 коп. (3654 грн. * 590350 грн. / 1298770 грн.)

ТОВ «Приютне» має право на компенсацію судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог за апеляційною скаргою (заявлено 1298770 грн. - задоволено 708420 грн.) в розмірі 2192 грн. 40 коп. (4019,40 грн. * 708420 грн. / 1298770 грн.)

Таким чином, після зарахування з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Приютне» підлягає стягненню компенсація судового збору в сумі 531 грн. 49 коп.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне» задовольнити частково.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне» на користь ОСОБА_3 неустойки(штрафу) в розмірі 708420 грн. 00 коп. скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

Виключити з рішення суду посилання на ст.ст.387,400 ЦК України.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне» компенсацію судового збору в сумі 531 грн. 49 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: