Категорія 27 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 18000 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 09.01.2018 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,90% річних.

Для забезпечення виконання зобовязань 10.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №172287, а також для забезпечення виконання зобовязань 10.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №172290.

Відповідачі не виконали свої зобовязання внаслідок чого станом на 15 грудня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 6729,32 доларів США, з яких: 5773,94 доларів США заборгованість за кредитом; 955,38 доларів США - заборгованість по процентам, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів в розмірі 15913,77 грн., з яких: 11485,29 гривень пеня за прострочення сплати кредиту, 4428,48 гривень пеня за прострочення сплати процентів, яку позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 10.01.2008 року в сумі 6729,32 доларів США, з яких: 5773,94 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 955,38 доларів США заборгованість по процентам та 15913,77 гривень пені.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 2642,25 гривень в рівних частках.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у зв»язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача порушені невиконанням відповідачами взятих на себе зобовязань, тому стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором про надання споживчого кредиту.

Однак, повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можливо.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Згідно умов договору банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 18000 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 09.01.2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,90% річних (а.с.6-12).

З метою забезпечення виконання зобовязань 10.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №172287 (а.с.16-17).

З метою забезпечення виконання зобовязань 10.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №172290 (а.с.18-19).

Згідно умов яких поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 4.1 кредитного договору за порушення відповідачами термінів погашення будь яких своїх грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, позивач має право вимагати від відповідачів додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Статтями 509, 623625 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику (ст.1054 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивач взяті на себе зобовязання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач ОСОБА_4 взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 15.12.2015 року утворилась заборгованість перед банком в розмірі 6729,32 доларів США, з яких: 5773,94 доларів США кредитна заборгованість, 955,38 доларів США заборгованість по процентам та 15 913,77 грн. пені (а.с.20-30).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що вказана заборгованість, яка підтверджується довідкою розрахунком (а.с.20-30), за кредитним договором підлягає стягненню на користь банку.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 виходячи з наступного:

Пунктом 1.4 вищевказаного договорів поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобовязань по кредитному договору.

Згідно з пунктом 1.3 договору поруки поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязань в повному обсязі.

У ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Уразі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частина 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року № 6-1451цс16, яка є обов'язковою для судів (ст. 360-7 ЦПК України).

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, щопорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (а.с.18-19), не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

Таким чином, у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до ст. 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, остання сплата відбулась 05.12.2014 року, а наступний черговий платіж, згідно графіку погашення, мав відбутися 12.01.2015 року, однак відповідачем ОСОБА_4 не було здійснено сплату чергового платежу. З позовом Банк звернувся до суду 24.12.2015 року (а.с.2).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 підлягає скасуванню та з відмовою у цій частині вимог, оскільки вимога банку до поручителя про виконання взятого на себе зобов'язання за договорами поруки заявлена поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому порука припинилася.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що і слід відмовити в стягненні судового збору з відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, якщо висновки суду не відповідають обставинам справи і судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору з ОСОБА_2 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким:

Відмовити в солідарному стягненні заборгованості за кредитним договором №0 від 10.01.2008 року та в стягненні судового збору з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк».

В інші частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис ОСОБА_7

Судді: підписи ОСОБА_8

ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: ОСОБА_7