О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"04" лютого 2016 р.м. Чернігів
судді Апеляційного суду Чернігівської області Хромець Н.С.
щодо ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого
2016 року, постановленої за результатами розгляду апеляційної скарги
ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції послався на те, що оскаржуваною постановою державного виконавця права чи свободи заявника ОСОБА_1 не порушені, а також на те, що власник майна може звернутись до суду з позовом про зняття арешту з майна.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1, дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції ОСОБА_2, які полягають в накладенні арешту на квартиру АДРЕСА_1, визнані неправомірними, скасовано пункт 1 постанови державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції ОСОБА_2 від 27 жовтня 2015 року у виконавчому провадженні № 47938719 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.
Ухвалюючи таке судове рішення, апеляційний суд послався на таке: «Висновки суду першої інстанції не відповідають положенням статей 6 і 52 Закону України «Про виконавче провадження», а також ст. 82 цього Закону. Частиною 2 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржнику надане право оскаржувати неправомірні дії державного виконавця, вчинені під час виконання судових рішень, у судовому порядку. Згідно з приписами ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний не допускати у своїй діяльності прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Обов'язок здійснювати регулярні перевірки майнового стану боржника покладений на державного виконавця ч.8 ст. 52 Закону «Про виконавче провадження». Здійснюючи перевірку наявності у боржника ОСОБА_1 нерухомого майна, державний виконавець у порушення вимог ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» неналежно поставився до виконання своїх обовязків і не отримав актуальних на час перевірки, тобто на 27 жовтня 2015 року (а.с. 14), відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких право власності на арештоване оскаржуваною постановою нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_3 31 жовтня 2013 року (а.с. 9-11).»
На мою думку, такі висновки апеляційного суду не відповідають встановленим обставинам і вимогам закону.
По справі встановлено, що заявник ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2/750/1184/15, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова 09 червня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 17 390, 53 грн. на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України. Постановою державного виконавця Левошко Я.В. від 27 жовтня 2015 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 і заборонене відчуження будь-якого майна , яке належить боржникові. Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання незаконними дій державного виконавця та скасування постанови, заявник посилався на те, що арештована квартира не є його власністю, а належить неповнолітній ОСОБА_3
За змістом ст. 3 ЦПК України, судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. Відповідно до ст. 383 ЦПК України, ч.1 ст. 12 і ч.4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. Із змісту вказаної норми процесуального закону, а також ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що задоволення скарги сторони виконавчого провадження, у цьому випадку боржника, можливе лише у разі порушення діями, бездіяльністю або рішенням державного виконавця саме його, а не інших осіб, прав і свобод. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги ( п. 18 постанови № 6 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»). Рішення про арешт майна боржника прийняте в межах повноважень державного виконавця на підставі відомостей наявних в інформаційній довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 27 жовтня 2015 року (а.с. 14) і не порушує прав і свобод боржника, про що обґрунтовано вказано в ухвалі суду першої інстанції.
Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними або їх законними представниками позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про звільнення майна з-під арешту, що визначено ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 є законною і обґрунтованою, оскільки дії державного виконавця не порушують права і свободи боржника, а власник майна ( у цій справі його законний представник) мають звернутися до суду за захистом свого права шляхом подання позову про звільнення майна з-під арешту.
Суддя