Провадження № 2/761/786/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарях Бешировій Ж.В., Савенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, про стягнення коштів за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 08 червня 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про стягнення коштів за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 грудня 2009 року між сторонами було укладено Договір позики (далі - Договір), відповідно до якого Позивач передав, а Відповідач отримав грошову позику в розмірі 4 000 доларів США строком до 21 грудня 2009 року, що станом на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ еквівалентно 85 010, 32 грн. Зауважує, що на підтвердження вищенаведеного факту Відповідачем була надана власноручна боргова розписка про отримання вищевказаної суми коштів від 10 грудня 2009 року. Зауважує, що взяті на себе зобов'язання за Договором, Відповідач не виконав, внаслідок чого, у нього виникла заборгованість за Договором у розмірі 85 010, 32 грн. - сума основного боргу, три відсотки річних 13 806, 53 грн., проценти за користування позикою у розмірі 43 714, 71 грн. Просив суд ухвалити судове рішення, яким стягнути вказану суму із Відповідача на його користь, а також присудити судові витрати, пов'язані із розглядом справи.

У подальшому Позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог, остаточно просив суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача суму заборгованості у розмірі 191 460, 28 грн., яка складається із: суми основного боргу - 103 760 грн., 3% річних - 19 111, 81 грн. та проценти за користування позикою у розмирі облікової ставки НБУ - 68 588, 47 грн.

В ході судового розгляду справи, з ініціативи суду, до участі у справі було притягнуто як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3.

У судових засіданнях Позивача та його представник, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, позов підтримали у повному обсязі, просили суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, на адресу суду подав заяву, відповідно до якої просив розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що грошові кошти він брав саме для Третьої особи, на підтвердження чого надав оригінал розписки.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, на адресу суду надала нотаріально завірену заяву, відповідно до якої підтвердила ту обставину, що отримала кошти від Відповідача і, що до Відповідача до нього претензій матеріального характеру за даною розпискою він не має.

Заслухавши пояснення Позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 грудня 2009 року Позивач передав, а Відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 4 000 доларів США для ОСОБА_3 зі строком повернення 21 грудня 2009 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на ту обставину, що вказаною розпискою Відповідач підтвердив той факт, що між сторонами було укладено Договір позики.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року було скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року та задоволено позовні вимоги Позивача до Третьої особи частково, зокрема, стягнуто заборгованість за борговими розписками від 24.05.2011 та від 20.04.2012. В частині щодо стягнення заборгованості за борговою розпискою від 10.12.2009, Позивачеві було відмовлено у стягненні заборгованості з тих підстав, що грошові кошти за вказаною розпискою повинен повертати Відповідач, а не Третя особа, оскільки у Відповідача були відсутні повноваження на отримання вказаних коштів у Позивача для Третьої особи.

Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані доводи Позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 2 статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку, прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

Вимогами статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Разом з тим, відповідно до частин 1, 2 статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи наявна письмова розписка, написана власноруч ОСОБА_3 10 грудня 2009 року, в якій останній підтверджує той факт, що ним було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 000 доларів США, які для нього передав ОСОБА_1

Крім того, ОСОБА_3 подано до суду заяву, завірену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровану в реєстрі за № 207 від 09 лютого 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_3 підтвердив той факт, що ОСОБА_2. передав йому, а він отримав грошові кошти в розмірі 4 000 доларів США, які попередньо були передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 для ОСОБА_3.

Отже, враховуючи ту обставину, що в судовому засіданні судом було встановлено той факт, що грошові кошти брались Відповідачем безпосередньо для Третьої особи, а розписка, надана Відповідачем, не містить обов'язку щодо повернення ним особисто вказаних грошових коштів, суд приходить до висновку, що між Позивачем та Відповідачем договірні відносити щодо позики відсутні, у зв'язку з чим у Відповідача відсутній обов'язок щодо повернення вказаних грошових коштів Позивачеві.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 11, 202, 628, 638, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, керуючись статями 10, 11, 13, 57, 60, 88, 209, 212- 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, про стягнення коштів за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :