Номер провадження: 22-ц/785/195/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2

за участю секретарів: Феленко В.В., Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права спільної часткової власності, виділ частки домоволодіння в натурі, визнання права власності на виділену частину домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою, встановлення земельного сервітуту, третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності, визнання адреси, визнання права власності на частину земельної ділянки та приміщення, встановлення факту володіння земельною ділянкою, треті особи: ОСОБА_5, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада,

встановила:

06.08.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що він є власником 18/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. 3-я Пересипська, 13 (далі - спірний житловий будинок).

Посилаючись на своє право поділу в натурі спільного майна, та після уточнень позовних вимог (т.2, а.с.8), позивач просив:

- виділити йому 18/25 частин домоволодіння та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 3-та Пересипська, 13, який складається з приміщень, позначених літерою «А» - «2-6» - 10,9 кв.м., «2-3» - 26,6 кв.м., літерою «А-1» - «2-2» - 21,3 кв.м., «2-1» - 7,8 кв.м., «2-4» - 21,5 кв.м., літерою «А-2» - «2-6а» - 18,2 кв.м., «2-7» - 13,0 кв.м., «2-8» - 6,3 кв.м., «2-9» - 2,1 кв.м., «2-10» - 13,8 кв.м., «3-2» - 17,7 кв.м., «3-1» - 36,6 кв.м., «3-3» - 52,9 кв.м., літерою «а-2» - «2-10» - 13,8 кв.м., літерою «У»- навіс, літерами «Р, С, Т» - сарай, літерами «Ф, Х» - вольєр, що розташовані на земельній ділянці площею - 875 кв.м., як на окремий об'єкт нерухомості;

- виділити ОСОБА_4 й ОСОБА_5 7/25 частин цього домоволодіння та визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що складається з приміщень, позначених літерою «А» - «1-3» - 14,9 кв.м., літерою «а» - «1-2» - 12,1 кв.м., «1-1» - 9,9 кв.м., літерою «Б» - літня кухня, «П»- вбиральня, розташований на земельній ділянці площею 340 кв.м. як на окремий об'єкт нерухомості із присвоєнням окремої адреси;

- припинити право спільної часткової власності сторін на спірний житловий будинок;

- виділити позивачу в користування земельну ділянку площею 875 кв., згідно з рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.1983 р., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 3-тя Пересипська, 13;

- виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користування земельну ділянку площею 340 кв.м. згідно із рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.1983р., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 3-тя Пересипська, 13;

- встановити земельний сервітут на земельній ділянці площею 340 кв. м. на користь ОСОБА_3 площею 2,99 кв.м. вдовж зовнішньої стіни приміщення частини спірного жилого будинку літ. «А», який належить ОСОБА_3, для обслуговування стіни приміщення жилого будинку літ. «А», площею 27,79 кв. м, вдовж приміщень частини жилого будинку літ. «А» та вдовж зовнішньої стіни сараю літ. «Т», які належать ОСОБА_3, для обслуговування стіни приміщень частини житлового будинку літ. «А» та стіни сараю літ. «Т».

Відповідач ОСОБА_4, в особі її представника, позовні вимоги не визнала, так як позивач має багато самочинних будівель, а загальний розмір земельної ділянки складає 1 215 кв.м., та звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада, в якій просила:

- визнати за нею право власності у спірному житловому будинку розміром 27,9 кв.м. (5,1х5,47), яке складається з кухні 12,1 кв.м., коридору 9,9 кв.м. та сараю 6,62 кв.м. (2,1х3,15), що відображено у технічному паспорті домоволодіння станом на 17.02.1989р.;

- визнати право спільної часткової власності на земельну ділянку 800 кв.м., а саме - за ОСОБА_4 - 400 кв.м. та ОСОБА_5 - 400 кв.м., у земельній ділянці 1 215 кв.м. за адресою: м.Одеса, вул. 3-я Пересипська, 13;

- визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної часткової власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами, що складається з приміщень, позначених літерою «А» - «1-3» - 14,9 кв.м., літерою «а» - «1-2» - 12,1 кв.м., «1-1» - 9,9 кв.м., літерою «Б» - літня кухня, «П»- вбиральня (відповідно до технічного плану домоволодіння від 25.09.2015р.) як на окремий обєкт нерухомості з присвоєнням окремої адреси;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами (м.Одеса, вул.3-я Пересипська, 13), що складається з житлових приміщень «А» - «2-6» - 10,9 кв.м., «2-3» - 26,6 кв.м., літерою «А-1» - «2-2» - 21,3 кв.м., «2-1» - 7,8 кв.м., «2-4» - 21,5 кв.м., літерою «А-2» - «2-6» - 18,2 кв.м., «2-7» - 13,0 кв.м., «2-8» - 6,3 кв.м., «2-9» - 2,1 кв.м., «2-10» - 13,8 кв.м., «3-2» - 17,7 кв.м., «3-1» - 36,6 кв.м., «3-3» - 52,9 кв.м., літерою «а-2» - «2-10» - 13,8 кв.м., літерою «У»- навіс, літерами «Р, С, Т» - сарай, літерами «Ф, Х» - вольєр, що розташовані на земельній ділянці площею 415 кв.м. (відповідно до технічного паспорту від 25.09.2015р.).

Після уточнень зустрічного позову, представник відповідача ОСОБА_4 просив суд:

- припинити право спільної часткової власності між ОСОБА_4, ОСОБА_5 з ОСОБА_3;

- за домоволодінням ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити адресу: м. Одеса, вул. 3-я Пересипська, 13;

- за домоволодінням ОСОБА_3 визнати нову адресу: м.Одеса, вул. 3-я Пересипська, 13А;

- визнати за ОСОБА_4, як спадщину за законом після померлого 18.02.2005р. батька ОСОБА_6 пристрій до спірного житлового будинку за адресою: ОСОБА_1, вул. 3-я Пересипська, 13, розміром 27,9 кв.м. (5,1x5,47) на підставі рішення Виконавчого комітету Ради народних депутатів Ленінського району м. Одеси №226/3 від 18.08.1989р., та яке було відображено у технічному паспорті МБТІ від 17.02.1989р.;

- визнати спільними частковими співвласниками домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. 3-я Пересипська, 13, яке розташоване на земельній ділянці площею 810 кв.м. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.2005р., посвідченого ОСОБА_7, державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори за номерами 3-2075, 3-2076;

- визнати за ОСОБА_3 (дослівно) будинок за адресою: м. Одеса, вул. 3-я Пересипська, 13А, який складається з двох кімнат (10,8 кв.м., 26,6 кв.м.) та сараю під літерою «І», згідно рішення Суворовського народного суду м. Одеси від 29.07.1981р. по справі №2-164 та готовими до експлуатації реконструкції частини жилого будинку з господарськими будівлями, згідно до Декларації інспекції ДАБК в Одеській області ви 01.04.2012р. за № ОД 2;

- встановити факт володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельною ділянкою площею, 0,0810 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), за адресою: м. Одеса, вул. 3-я Пересипська 13, у наступних межах - 1-2 - проїзд до земельної ділянки з фасадного боку (3,16м), 2-3 - по зовнішній стіні житлового будинку (14,74 м), 3-4-5 - по зовнішній стіні нежитлової капітальної будівлі (6,94м+4,05м), 5-6-7-8 по металевому паркану (28,00м+2,00м+10,95м), 8-9-10-11 - з тильного боку земельної ділянки, по металевому паркану (5,46м+0,22м+13,00), 11-12-13-14-15 - по металевому паркану (10,36м+2,01м+13,66м+5,28м), 15-16 по внутрішній асфальтованій площадці (6,14м), 16-17 - по зовнішній стіні навісу (3,04м), 17-18-19-20-21 - по зовнішній стіні капітальної нежитлової будівлі (2,20м+1,89м+4,64м+1,46м), 21-22-23-24-25 - вздовж стіни житлового будинку (8,39м+4,07м+1,51м+4,99м), 25-26 - по стіні житлового будинку (0,46м), 26-27-28 - по внутрішній стіні житлового будинку (9,67м+5,39м), 28-1 по зовнішній стіні житлового будинку (2,46м).

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини; заперечували обґрунтованість заявлених зустрічних позовних вимог щодо розміру та меж користування земельною ділянкою, який (розмір) вже був раніше визначений судовим рішенням; заперечували проти вимоги відповідача на виділ частини домоволодіння в натурі, посилаючись на наявність самочинного будівництва з її боку. ОСОБА_3 окремо зазначив, що заперечує право відповідача на спадщину у звязку з відсутністю належних доказів наявності родинних звязків відповідача зі спадкодавцем.

Відповідач ОСОБА_4 а також представник ОСОБА_8 заперечували проти позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на наявність у відповідача самовільних, не введених до експлуатацію будівель. Також вказували, що до свідоцтва про право власності в порядку спадкування відповідачів не увійшли деякі будівлі, які однак були власністю спадкодавця на підставі рішення виконкому райради народних депутатів; а оскільки усі співвласники домоволодіння не мають правовстановлюючих документів щодо землі, тому вважали їх права на користування земельною ділянкою рівними тобто в річних частках. Незважаючи на викладене в уточненій позовній заяві, прохання не розглядати раніше заявлені позовні вимоги такого в судовому засіданні не озвучували.

Представники третіх осіб до суду не зявились, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 було задоволено частково, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 було залишено без задоволення, розподілено між сторонами судові витрати (т.2, а.с.36-39).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні його позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.51-54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.45-48).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що фактично спірний житловий будинок розділений між сторонами його співвласниками, тривалий час кожен із них користується своєю часткою та не чинить перешкод у користуванні іншим співвласникам. Даний спірний житловий будинок зареєстрований за трьома співвласниками, але в даній ситуації виділенню частки житлового будинку в натурі перешкоджає наявність самочинних будівель, не введених в експлуатацію.

У звязку з цим, відмовляючи сторонам у задоволенні позовних вимог щодо розподілення між ними спірного житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що сторонами дотримується порядок користування земельною ділянкою, розмір часток кожному із співвласників був визначений рішенням Ленінського районного народного суду м.Одеси від 17.01.1983р., справа № 2-17/1983р. (ОСОБА_9 й ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 875 кв.м., ОСОБА_6 площею 340 кв.м.).

Разом з тим, оскільки на даний час межі земельної ділянки, частини яких перебувають у фактичному користуванні сторін, не були визначені, суд, з врахуванням обставин справи та судової будівельно-технічної експертизи ухвалив рішення про встановлення порядку користування між сторонами земельною ділянкою, на якій розташований спірний житловий будинок, у тому числі, шляхом встановлення земельного сервітуту.

З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до рішення народного суду Суворовського району м.Одеси від 29.07.1981р., додаткового рішення від 26.10.1981р. на праві власності позивачу ОСОБА_3 належить 9/25 частин спірного житлового будинку. Інші 9/25 частин цього будинку належить позивачу на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою від 19.09.1984р., р.№ 5052, згідно якого вказану частку житлового будинку йому подарувала ОСОБА_9

Таким чином, всього позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить 18/25 частин спірного житлового будинку.

В свою чергу, відповідачці ОСОБА_4 на праві власності належить 14/75 частин вказаного спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, виданого четвертою Одеською держнотконторою 22.11.2005р., за р.№ 3-207, яке складається з однієї житлової будівлі 73,6 кв.м., літ «А», з надвірними господарчими спорудами «П» - вбиральні, «Р» - сараю, № 1, 4-6 огорожі, 1 мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 1 215 кв.м. (т.1 а.с. 159, 160, 208, 209).

Відповідачці ОСОБА_5 на праві власності належить 7/75 частин спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, виданого четвертою Одеською держнотконторою 22.11.2005р. за р.№ 3-2076 лише 13.05.2015р. (т.1 а.с. 159, 162, т.2 а.с. 14).

Таким чином, відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві приватної власності належить, відповідно 14/75 та 7/75 частин спірного житлового будинку, а всього 7/25 його частин.

Так, вищевказаним рішенням Суворовського району м.Одеси від 29.07.1981р. та додатковим рішенням того ж суду від 26.10.1981р. було здійснено поділ спірного житлового будинку між колишніми його співвласниками та в користування ОСОБА_9 й позивача ОСОБА_3 було виділено приміщення 1-4 жилою площею 10,8 кв.м., 2-3 жилою площею 26,6 кв.м., сарай літ. «И», що складає 18/25 частин. ОСОБА_6 спадкодавцеві відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було виділено в користування приміщення 1-3 житловою площею 14,9 кв.м., сарай літ. «Л», вбиральня «П», що складає 7/25 частин спірного житлового будинку.

Крім того, рішенням Ленінського районного народного суду м.Одеси від 17.01.1983р., справа № 2-17/1983р., було здійснено розподіл земельної ділянки, на якій розміщений спірний житловий будинок, внаслідок чого ОСОБА_9 й позивачу ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 875 кв.м., ОСОБА_6 спадкодавцеві відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 площею 340 кв.м. (т.1 а.с. 217).

Однак, межі земельних ділянок, виділених сторонам у користування, визначені не були.

Саме з підстав викладеного та у відповідності до ст. 42 Земельного Кодексу України, в редакції від 18.12.1990 року, який діяв на час існування спірних земельних правовідносин, суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій розміщений спірний житловий будинок, та про встановлення сервітуту.

При цьому суд виходив із того, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди стаття 30 ЗК України.

Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, та частин 1 та 2 ст. 120 ЗК України, які були чинними на час придбання у власність відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 14/75 та 7/75 частин спірного житлового будинку, відповідно, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, а якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Разом з тим, у відповідності до п.п. 21, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку.

У резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування тощо.

Так, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 020/2014 від 04.07.2014р., проведеної по даній справі, площа земельної ділянки, що знаходиться в фактичному користуванні позивача, складає 872 кв.м., що на 3 кв.м. менше площі, вказаної вищезазначеним рішенням суду від 17.01.1983р., справа № 2-17/1983р. При цьому експерт зазначив межі часткиземельної ділянки, яка фактично перебуває у користуванні позивача ОСОБА_3 (т.1 а.с. 82-113).

Однак, доступ до земельної ділянки відповідачів експерт отримати не зміг, незважаючи на те, що судом було попереджено сторони по справі про наслідки ухилення особи, яка бере участь у справі, які передбачені ст. 146 ЦПК України.

Крім того, з урахуванням того, що позивачу необхідно обслуговувати стіни спірного житлового будинку, експерт запропонував встановити земельний сервітут по відношенню до території, що перебуває у фактичному користуванні позивача - на іншій частині земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, площею 2,99 кв.м., уздовж зовнішньої стіни приміщення частини житлового будинку літ. «А», для обслуговування стіни приміщення житлового будинку, а також площею 27,79 кв.м., уздовж приміщень частини житлового будинку літ. «А» і вздовж стіни сараю літ. «Т», для обслуговування стіни приміщення частини спірного житлового будинку літ. «А» і стіни сараю літ. «Т».

Разом з тим, не дивлячись на те, що експерт також дійшов до висновку про можливість виділення в натурі в окремий об'єкт нерухомості 18/25 частин спірного житлового будинку, що належить позивачу ОСОБА_10, суд відмовив йому у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не надано належних і достатніх доказів введення частини приміщень спірного житлового будинку до експлуатації.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що у відповідності до ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Виходячи з викладеного, суд дійшов законного і обгрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок фактично розділений між співвласниками сторонами у справі, тривалий час кожен із співвласників користується своєю часткою та не чинить перешкод у користуванні іншим сусідам. Даний спірний житловий будинок зареєстрований за трьома співвласниками, 18/25 частин - за позивачем і 7/25 частин за відповідачами, але в даній ситуації виділенню частки спірного житлового будинку в натурі кожному із його співвласників перешкоджає наявність самочинних будівель, не введених в експлуатацію.

При цьому суд правомірно виходив із розяснень, які викладені в п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. за № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», згідно яких право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

З огляду на викладене, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відмови відповідачам по первісному позову та позивачам за зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про необхідність виділення їм у користування більшої земельної ділянки, чим тієї, якою вони фактично користуються, а саме в розмірі 800 кв.м. замість 340 кв.м.

Також суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги сторін про присвоєння виділеному в натурі нерухомому майну окремої адреси, оскільки зазначені питання відносяться до компетенції Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідно до рішення Одеської міської ради №4584-VI від 13.02.2014р.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, до складу якого у свідоцтво про право власності не увійшов пристрій до спірного житлового будинку розміром 27,9 кв.м., яке складається з кухні площею 12,1 кв.м., коридору та сараю 6,62 кв.м. Так, суд правомірно виходив із того, що згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. А за ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ч.1 ст. 328 ЦК України.

Таким чином, оскільки у спадкодавця буди відсутні правовстановлюючі документи на вказані прибудови, вони не можуть бути успадковані, а тому суд обгрунтовано і законно відмовив ОСОБА_4 у задоволенні зустрічних позовних вимог в цій частині.

У даному випадку до спадкоємця може перейти право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва спадкодавцем, однак таких вимог ОСОБА_4 до суду не заявляла.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на земельну ділянку, суд також правомірно відмовив у задоволенні цих вимог, виходячи з того, що підстави для набуття права власності на землю визначені статтями 116 й 128 ЗК України. Однак відповідачем не зазначено жодної фактичної та правової підстави для визнання права власності на земельну ділянку, яка на даний час належить територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради.

Апелянт ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги і апеляційну скаргу тим, що всі прибудови до спірного житлового будинку здійснені ним не самочинно, що підтверджується Декларацією про готовність обєкта до експлуатації № ОД 2 від 01.08.2012 року, проведеною Інспекцією ДАБК в Одеській області, а тому суд має задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі

Однак, зазначені доводи є необрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2016 року, зміненої постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року, був задоволений адміністративний позов ОСОБА_4 до Департаменту архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, та скасована Декларація про готовність обєкта до експлуатації № ОД 2 від 01.08.2012 року, проведену Інспекцією ДАБК в Одеській області (т.2, а.с.193-202, 206-209).

Таким чином, Декларація, на яку посилається апелянт ОСОБА_3, як на підставу того, що реконструкція спірного житлового будинку здійснена ним не самочинно, а у встановленому законом порядку (т.2, а.с.52), на даний час скасована судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому ця Декларація не має юридичної сили.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог, та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_11

ОСОБА_2