АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6895/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1401/16Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики в розмірі 219921 грн. 94 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2919 грн. 21 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та невірну оцінку доказів по справі , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з нього 144540 грн. 79 коп. Зазначає, що кошти в сумі 5500 доларів США він не отримував, а розписка на вказану суму була написана в зв'язку з залишком боргу від позики в 8000 доларів США.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, за таких обставин.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, згідно розписки від 21 березня 2014 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 8000 доларів США під 5% в місць, які зобов'язався повернути до 20 квітня 2014 року.

З розписки від 8 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 5500 доларів США, які зобов'язався повернути до 13 вересня 2014 року.

Судом першої інстанції також вірно встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 на повернення боргу, отриманого в березні 2014 року перерахував на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 62860 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказував, що протягом 2014 року ОСОБА_2 позичив в нього 8000 доларів США та 5500 доларів США, про що власноручно складав розписки від 21 березня 2014 року та від 8 вересня 2014 року відповідно, а також в червні 2014 року без складання розписки отримав в борг іще 100000 грн. Оскільки боржником було повернуто лише 61860 грн., просив стягнути 390085 грн.

При частковому задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши факт отримання відповідачем в борг 8000 та 5500 доларів США, з яких ним повернуто 62860 грн., прийшов до висновку про наявність невиконаного позичальником грошового зобов'язання та у відповідності до положень ст.ст. 545, 1046, 1047 ЦК України, стягнув з ОСОБА_2 неповернутий борг в розмірі 291921 грн. 94 коп. При цьому, місцевий суд не вбачив підстав для стягнення в якості боргу 100000 грн., оскільки обставини щодо його отримання позивачем доведені не були.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як укладення договору, так і його умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В даному випадку, письмовими документами, які свідчать про укладання між сторонами договору позики, згідно яких відповідач 21.03.2014 року та 08.09.2014 року отримав від позивача 8000 доларів США та відповідно 5500 доларів США, є власноручно складені та підписані позичальником розписки.

Оскільки позика відповідачем була отримана в іноземній валюті - доларах США, суд першої інстанції, виходячи зі змісту позовних вимог та з урахуванням ч. 2 ст. 533 ЦК України, обґрунтовано визначив підлягаючий до стягнення розмір грошового боргу в еквіваленті за курсом Національного Банку України, врахувавши вже сплачені боржником 62860 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення боргу за договором позики в розмірі, який доводиться письмовими доказами, а саме наявними в матеріалах справи розписками, оригінали яких суд безпосередньо оглядав та досліджував в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилань на обставини, з якими процесуальне законодавство пов'язує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Так, не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що розписка від 8 вересня 2014 року на суму 5500 доларів США була написана ним з огляду на наявну на день її складання розмір боргу, який залишився не виплаченим від отриманих в березні 8000 доларів США, оскільки сам текст розписки не містить посилань на такі обставини, навпаки в розписці стверджується про отримання ОСОБА_2 в борг у ОСОБА_3 5500 доларів США, які він зобов'язується повернути до 13.09.14 року.

При цьому, звертає на себе уваги, що тексти розписок, складені відповідачем 21.03.2014 р. та 08.09.2014 р. ідентичні одна одній, тому вважати, що по одній дійсно отримувалась позика, а по іншій - ні, у колегії суддів підстав не має.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилити апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду як постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

З оригіналом згідно.

Судді :