Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі Остич Л.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якого на підставі довіреності виступає представник - адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» про визнання недійсним договору кредиту та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» про визнання недійсними з дня їх укладення договору кредиту №04-5/3к-15-01 (далі за текстом Кредитний договір) та нотаріально посвідченого договору іпотеки №02-4/4з-03 (далі за текстом Договір іпотеки), укладених 06 лютого 2015 року між сторонами спору.

Свої вимоги мотивує тим, що укладення кредитного договору відбулося з порушенням його прав як споживача банківських послуг. Вказує, що відповідач замість того, щоб видати кошти позивачеві на задоволення споживчих потреб останнього, безпідставно скерував їх на погашення заборгованості іншої сторонньої особи, чим ввів позивача в оману щодо настання наслідків укладення оспорюваного кредитного договору. В той же час недійсність основного зобовязання зумовлює також і недійсність правочину, укладеного на забезпечення його виконання договору іпотеки.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з наведених мотивів і просив їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, подавши до суду письмові заперечення на нього. У даних запереченнях зазначає, що порушень прав позивача при укладенні кредитного договору не відбулося, оскільки він був письмово повідомлений про орієнтовну сукупну вартість кредиту та підписав графік погашення кредиту додаток №1 до кредитного договору. Зазначає, що відповідач виконав свої зобовязання за кредитним договором щодо надання у тимчасове користування кредитних коштів у сумі 600000,00 грн. Вважає, що жодних доказів умислу обману в діях відповідача позивач не надав. Зазначає, що позивач задовольнив свої споживчі потреби, використавши кошти у погашення заборгованості за іншим кредитним договором з СФГ «Ласточка», у якому позивач є керівником.

Заслухавши представників сторін спору, дослідивши зібрані матеріали, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «»Комерційний інвестиційний банк» укладено договір кредиту №04-5/3к-15-01, за умовами якого відповідач повинен був надати позивачеві у тимчасове користування грошові кошти в сумі 600 000,00 грн., зі сплатою 21,00% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 04 лютого 2016 року.

На забезпечення виконання позивачем своїх зобовязань за договором кредиту №04-5/3к-15-01 між ПАТ «»Комерційний інвестиційний банк» та ОСОБА_1 06.02.2015 року було укладено договір іпотеки №02-4/4з-03, за умовами якого позивач передав в іпотеку житловий будинок, що розташований за адресою: с.Дерцен, Мукачівський район, Закарпатська область, вул.Ракоці, 2-б та земельну ділянку кадастровий номер №,:10:101:0020, шо розташована за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с.Дерцен, вул.Ракоці, 2-б.

У якості правової підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Кредитного договору позивач покликається на ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин), п.3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, і на приписи ст.ст.203, 230 ЦК України щодо обовязкової реальності настання правових наслідків, обумовлених правочином, й введення в оману позивача при укладенні вказаного Договору.

Так, пунктом 1.2. Кредитного договору встановлено, що кредит надається позивачу на споживчі цілі.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що вказаний договір кредиту є договором споживчого кредиту, на який, з урахуванням рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» як під час укладення такого договору, так і виконання останнього.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пунктом 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, встановлено, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пунктом 5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Суд визнає, що відповідач в порушення наведених норм законодавства, не повідомив позивача окремим письмовим документом про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, наявні форми кредитування і переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Наведені умови можуть зумовити нарахування відповідачем додаткових відсотків чи комісії за користування кредитними коштами, та надають йому право на свій розсуд визначати порядок розподілу сплачених позивачем коштів у погашення тіла кредиту та погашення процентів за користування ним.

Надані представником відповідача до своїх заперечень розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та додаток «Графік погашення» №1 до кредитного договору жодним чином не спростовують доводів позивача.

Зазначена у розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту дата надання кредиту 06.12.2015 року не співпадає з датою укладення кредитного договору 06.02.2015 року. При цьому, дата надання кредиту не може вважатися опискою чи технічною помилкою, оскільки зазначені в цьому ж розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту дати погашення кредиту повністю узгоджуються з датою кредиту.

Тому, враховуючи невідповідність вказаних дат, дні нарахування процентів, дати платежів, а відтак і розмір самих процентів не відповідають умовам договору кредиту №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року.

Разом з тим, додаток «Графік погашення» №1 до кредитного договору №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року повністю суперечить вищезазначеному розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та п.1.1. самого кредитного договору.

Згідно з названими документами погашення процентів повинно відбуватися щомісячно, а процентна ставки встановлена у розмірі 21,00% річних.

При цьому, у відповідності до розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту позивач протягом одного року повинен сплачувати тільки проценти за користування кредитом (приблизно 10 700,00 грн.), і тільки останній платіж у сумі 602 071,23 грн. зараховується у погашення тіла кредиту.

Натомість додаток «Графік погашення» №1 до кредитного договору №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року, передбачає щомісячний розмір платежу у сумі 50 000,00 грн., зарахування яких повністю здійснюється у погашення тіла кредиту. Жодних процентів за користування кредитом позивач сплачувати не повинен.

За таких умов суд приходить до висновку, що надані відповідачем зазначені докази є взаємовиключними і такими, що навпаки доводять обґрунтованість вимог позивача.

Разом з тим п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до п.19 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Тобто, внаслідок отримання споживаного кредиту споживач повинен витратити кошти на придбання певної продукції.

Проте, позивач внаслідок укладення договору кредиту №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року взагалі жодних коштів на споживчі цілі не отримав.

З наданої відповідачем копії меморіального ордера від 06.02.2015 року №3111_9 слідує, що кредитні кошти перераховані у погашення заборгованості сільськогосподарського фермерського господарства «Ласточка» згідно з договором поруки від 06.02.2015 року №02-4/4П-01.

Таким чином, вказані кошти відповідач у день укладення договору кредиту №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року фактично списав у погашення заборгованості за іншим кредитним договором.

06 лютого 2015 року між ПАТ «Комерційний інвестиційний банк», СФГ «Ласточка» та ОСОБА_1, було укладено договір поруки №02-4/4п-01, відповідно до умов якого позивач зобовязався перед відповідачем здійснити погашення кредиту за СФГ «Ласточка» в розмірі 600 000,00 грн. з кінцевим терміном погашення 10 липня 2010 року.

Пунктом 3.1.1. Договору поруки передбачено, що позивач зобовязаний протягом одного робочого дня від дати отримання повідомлення відповідача про невиконання СФГ «Ласточка» забезпеченого порукою зобовязання, виконати відповідне зобовязання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на рахунок відповідача.

Однак, жодного повідомлення від відповідача про невиконання СФГ «Ласточка» забезпеченого порукою зобовязання позивач не отримав, і доказів зворотного відповідач не надав.

З наведеного випливає, що відповідач безпідставно не видав кредитні кошти позивачеві на задоволення споживчих потреб, а переказав їх у погашення заборгованості третьої особи, що існує перед відповідачем.

Разом з тим, суд не приймає доводи відповідача про те, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, а тому позивач задовольнив свої споживчі потреби і за свої особисті кошти погасив заборгованість за юридичну особу, керівником якої він є.

За приписами п.1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2014 року №22, меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника.

Згідно з цим же пунктом Інструкції розрахунковим документом, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача є платіжне доручення.

Тому, у випадку наявності у позивача бажання здійснити переказ коштів, відповідач повинен був оформити відповідне платіжне доручення.

Відтак, меморіальний ордер від 06.02.2015 року №3111_9, підтверджує факт списання відповідачем коштів без згоди позивача, тобто за власною ініціативою.

Таким чином, замість того, щоб видати позивачеві кредитні кошти для задоволення його споживчих потреб, відповідач відразу після укладення Договору поруки з позивачем скерував ці кошти на свій же інший банківський рахунок у погашення заборгованості третьої особи.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач, укладаючи з позивачем договір кредиту №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року, свідомо ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо ненастання реальних правових наслідків і невідповідності внутрішній волі позивача, що полягає у неотриманні позивачем кредитних коштів на споживчі потреби, а навпаки у задоволені за рахунок позивача виключно вимог самого ж відповідача за вимогами до третьої особи СФГ «Ласточка» та покладення на позивача додаткових фінансових зобовязань і забезпечення їх виконання іпотечним майном.

За приписами ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з частинами 3 і 5 ст.203 цього д Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.210 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З вказаних правових підстав суд визнає, що Кредитний договір підлягає визнанню недійсним з дня його укладення.

У відповідності до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, суд, дійшовши висновку про задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору кредиту №04-5/3к-15-01 від 06.02.2015 року, визнає обґрунтованими вимоги і щодо визнання недійсним з дня укладення договору іпотеки №02-4/4з-03 від 06.02.2015 року, який є похідним від основного договору (зобовязання).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-

Р І Ш И В:

Позовну заяву - задовольнити.

Визнати недійсним договір кредиту №04-5/3к-15-01, укладений 06 лютого 2015 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» та ОСОБА_1, з дня укладення договору 06 лютого 2015 року.

Визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки №02-4/4з-03, укладеного 06 лютого 2015 року між ОСОБА_4 акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» та ОСОБА_1 про передачу в іпотеку житлового будинку по вул. Ракоціц, 2-б в с.Дерцен Мукачівського району Закарпатської області та земельної ділянки, на якій він розташований, з дня укладення договору 06 лютого 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.) сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5