АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1764/16 Справа № 204/6064/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дубіжанська Т. О. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначав, що згідно наказу відповідача № 06 від 16 січня 2014 року його було прийнято на посаду начальника інструментального цеху із заробітною платою у розмірі 4 000 грн. на місяць. В період з 18 квітня 2014 року по 08 травня 2014 року і з 12 травня 2014 року по 21 травня 2014 року він знаходився на лікарняному. 22 травня 2014 року він приступив до виконання своїх службових обов'язків, але йому було повідомлено, що він буде звільнений з даної посади за власним бажанням. Коли 23 травня 2014 року він прийшов на роботу служба охорони не впустила його на територію заводу, запропонувавши звернутись до директора для з'ясування всіх обставин. До нього вийшов юрист і запропонував написати заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Після категоричної відмови писати дану заяву, юристом було повідомлено, що його буде звільнено без відповідної заяви, а також без виплати всіх сум, що йому належать і видачі трудової книжки. 28 липня 2014 року йому була видана трудова книжка, з якої він дізнався, що наказом від 22 травня 2014 року за № 35 він був звільнений з посади начальника інструментального цеху на підставі ст. 38 КЗпП України, а саме за власним бажанням.

Враховуючи наведене та уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення про скасування наказу ТОВ «ВКФ «Ракета» від 22 травня 2014 року № 35 про звільнення його з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України; поновити його на посаді начальника інструментального цеху ТОВ «ВКФ «Ракета» з 22 травня 014 року і в цій частині допустити негайне виконання рішення суду; стягнути з ТОВ «ВКФ «Ракета» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2014 року до дня поновлення на роботі, що складає 56800 грн.; заборгованість по заробітній платі в сумі 1142 грн. 01 коп.; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 9000 грн.; допомогу по листам тимчасової непрацездатності в сумі 4000 грн.; вихідну допомогу у розмірі 12800 грн.; грошову компенсацію за невикористану щорічну відпусту на день звільнення в сумі 1370,78 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2014 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, листам тимчасової непрацездатності і по грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка на 13 липня 2015 року складає 56 800 грн.; збитки від інфляції з 23 травня 2014 року по день фактичного розрахунку по затримці виплати заробітної плати при звільнені, яка на 13 липня 2015 року складає 874,36 грн.; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати та витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. (а.с. 2-7, 60-71, 82-84, 99-101).

Ухвалою від 30 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «ВКФ «Ракета» в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку на день звільнення, допомоги по листам тимчасової втрати працездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі з 23 травня 2014 року до дня фактичного розрахунку по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, вихідної допомоги внаслідок порушення законодавства про працю та збитків від інфляції з 23 травня 2014 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі залишено без розгляду (а.с. 163).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2015 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ТОВ «ВКФ «Ракета» № 35-к від 22.05.2014 року про звільнення ОСОБА_2 за ст. 38 КЗпП України.

Поновлено на роботі ОСОБА_2 на посаду начальника інструментального цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» з 22.05.2014 року.

Стягнуто з ТОВ «ВКФ «Ракета» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 56800 грн., моральну шкоду у розмірі 500 грн., а всього 57300 грн.

Вирішено питання судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В частині поновлення позивача на посаді рішення допущено до негайного виконання (а.с. 164-170).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в цій частині, а також змінити рішення в частині стягнення на його користь моральної шкоди збільшивши її розмір з 500 грн. до 50000 грн. (а.с. 175-179).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки апелянт оскаржує судове рішення лише в частині відмови у стягненні на його користь витрат по оплаті правової допомоги та розміру стягнутої моральної шкоди, колегія суддів, керуючись положеннями ст.303 ЦПК України перевіряє судове рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Під час визначення розміру заподіяної моральної шкоди місцевим судом не було враховано положення вищевказаної постанови та визначаючи розмір завданої ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 500 грн. суд не в повній мірі виходив із засад розумності, виваженості і справедливості.

Як роз'яснено у п. 9 вищенаведеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Тому враховуючи наведене, а також те, що моральна шкода завдана позивачу полягає в його психічних (моральних) стражданнях, які пов'язані з переживанням втрати роботи, зусиллями затраченими на доведення обставин про те, що він позивач, заяву про звільнення не подавав, переживаннями через неможливість забезпечення своєї сім'ї необхідним харчуванням, тривалість фізичних та душевних страждань, судова колегія, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе змінити розмір стягненої з відповідача моральної шкоди на користь ОСОБА_2, збільшивши цей розмір до суми 2000 грн.

Також, відмовляючи у стягнення на користь позивача витрат по оплаті правової допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів оплати даних витрат матеріали справи не містять.

Однак, з такими висновками суду в повній мірі погодитися не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу.

Крім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яких надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2015 року між адвокатом Доценко В.О. та ОСОБА_2 був укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 95).

Адвокат Доценко В.О. надавав позивачу по справі правову допомогу, про що свідчить наявний в матеріалах справи розрахунок наданих послуг, також адвокат Доценко В.О. приймав участь у судових засіданнях під час розгляду справи. Понесені витрати позивача на правову допомогу підтверджуються приходним касовим ордером від 13 липня 2015 року про оплату ОСОБА_2 наданих послуг, що містяться в матеріалах справи (а.с. 93-94).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про підставність стягнення на користь позивача понесених ним витрат по оплаті правової допомоги.

За таких обставин, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача витрат по оплаті правової допомоги в розмірі 2500 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2015 року в частині відмови у стягненні витрат по оплаті правової допомоги - скасувати.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування витрат по оплаті правової допомоги - 2436 грн.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2015 року в частині стягнення моральної шкоди - змінити, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з 500 грн. до 2000 грн.

В решті судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: