АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Бобко В.В.
№22-ц/796/1626/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа №754/6676/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Невідомої Т.О., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про зменшення розміру аліментів, зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні дітей,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, в якому просила збільшити розмір аліментів та стягнути з ОСОБА_1 на утримання його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 5000 грн. до 6000 грн. щомісячно на всіх, з дня набрання рішення законної сили та до повноліття дітей та позбавити ОСОБА_1 батьківських прав.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач самоусунувся від виконання свого батьківського обов'язку по утриманню та вихованню дітей, не бере участі у їх вихованні, не піклується про здоров'я, фізичний, етичний і духовний розвиток, не проявляє до дітей батьківського піклування, не надає матеріальної допомоги на життєзабезпечення, має заборгованість по сплаті аліментів.

Крім того, розмір присуджених їй рішенням суду аліментів на утримання дітей у сумі 5000 грн. є недостатнім, таким, що не забезпечує належний рівень життя і розвитку дітей, а тому виникла необхідність у їх збільшенні.

У вересні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовомпро зменшення розміру аліментів та зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми, в якому з урахування уточнених вимог, просив змінити розмір аліментів на утримання дітей з 5000 грн. до 1746 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили до досягнення кожною дитиною повноліття, щомісячно, зобов'язати ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та визначити спосіб його участі у спілкуванні та вихованні дітей шляхом систематичних побачень в третю суботу та неділю кожного місяця а також в їх дні народження.

В мотивування вимог посилався на те, що на даний час у нього суттєво змінився матеріальний стан, у зв'язку з чим, він не має змоги виплачувати щомісячно аліменти у розмірі 5 000 грн. Крім того, ОСОБА_2 категорично заперечує проти його спілкування з дітьми, тому його права як батька на вільне спілкування з ними порушене.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року первісний позов ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав - задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд не з'ясував, які безсумнівні докази свідчать про його свідоме ухилення від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей та у чому полягає його винна поведінка і свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками.

Крім того, він періодично надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, а існуюча заборгованість по аліментам склалася виключно з погіршенням матеріального становища, створенням нової сім'ї та народженням від нового шлюбу сина, який також перебуває на його утриманні. Він не має об'єктивної можливості і влаштуватись на нову роботу за своєю спеціальністю із заробітком необхідним та достатнім для утримання не тільки своїх чотирьох дітей а й дітей його нової сім'ї.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи первісний позов суд виходив з доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його дітей, оскільки останній ухиляється від виконання покладених на нього своїх батьківських обов'язків встановлений та підтверджений належними доказами по справі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з відсутності підстав для зменшення розміру аліментів та встановлення способу спілкування з дітьми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1999 року по 2010 рік, від якого мають чотирьох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_5 є інвалідом дитинства з діагнозом «целіакія» та потребує по-життєвої дієти, з виключенням певних білків, які знаходяться в більшості продуктів харчування.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставила перед судом питання про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1, оскільки відповідач свідомо ухилявся від виховання дітей, що полягало у нездійсненні протягом тривалого часу своїх обов'язків як батька.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини.

Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Згідно зі ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації віл 27.07.2015 року № 101-7356/01, батько ОСОБА_1 з дітьми не проживає, не бере часті у вихованні, розвитку та утриманні дітей.

На засіданні комісії було вислухано думку батька ОСОБА_1, який повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, але при цьому не зміг пояснити, яким чином він виконує батьківські обов'язки щодо виховання, розвитку, утримання дітей, що вказує на свідоме самоусунення від виконання таких обов'язків.

З метою захисту майбутнього та інтересів дітей, на підставі ст..164 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітніх дітей (а.с.61-62).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживають разом матір'ю, житлово-побутові умови, в яких проживають діти, добрий.

Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.09.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 5000 грн. на всіх щомісячно, починаючи з 23.09.2010 року та до їх повноліття, проте, не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.5).

Проте, ОСОБА_1 рішення суду не виконує, у зв'язку з чим, утворилася заборгованість, яка відповідно до довідки - розрахунку від 10.02.2015 року № 2581, наданої державним виконавцем ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції Гордієнко Н.І. станом на 01.02.2015 року становить 261 363,63 грн.(а.с.6).

Згідно довідки - розрахунку від 31.07.2015 року №25425, станом на 01.08.2015 року розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментах становить 286 493,33 грн.(а.с.87-зв).

Отже, з огляду на викладене та на досліджені докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач свідомо ухилився від виховання своїх дітей, що полягало у свідомому нездійсненні протягом тривалого часу їх виховання, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку їх природних здібностей та готування дітей до самостійного життя та праці, що, в свою чергу, вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що він не спілкується з дітьми з 2010 року, молодшу доньку ОСОБА_6 взагалі не бачив з народження, не цікавиться станом здоров'я сина ОСОБА_5, не відвідував дітей в дошкільному навчальному закладі, що підтверджується відповідними по справі доказами.

Стверджуючи, що мама дітей ОСОБА_2 здійснює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, не надав суду жодного доказу, що він намагався зустрітися з ними, звертався до відповідних державних органів з питання встановлення способу спілкування з ними.

Не встановлено будь-яких обставин, які перешкоджали та/або перешкоджають ОСОБА_1 виконувати обов'язки по вихованню дітей та не надано доказів про те, що це невиконання було пов'язано не з об'єктивними та суб'єктивними причинами, а саме через неприязні стосунки між сторонами.

Наразі, колегія суддів приходить до висновку, що матеріальне забезпечення дітей є однією із складових виконання батьком своїх обов'язків, а тому з огляду на їх невиконання підстав для скасування рішення не вбачається.

Також позивач ОСОБА_2 ставила перед судом питання про збільшення розміру присуджених аліментів з 5000 грн. до 6000 грн., оскільки забезпечення дітей потребує більших витрат.

Судова колегія погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні первісного позову в цій частині, оскільки суду не надані докази про погіршення матеріального стану ОСОБА_2, a навпаки встановлено, що в грудні 2014 року вона пройшла атестацію (підтвердження) за спеціальністю лікувальна справа та приступила до роботи, що підтверджується сертифікатом лікаря-спеціаліста НОМЕР_1, який дійсний до 04.12.2019 року.

Крім того, спірність питання про розмір аліментів, які стягуються з батька дітей, не позбавляє ОСОБА_2 як матір права зажадати від батька компенсації понесених додаткових витрат, що викликані особливими обставинами, які вона оплачує у зв'язку із хворобою сина ОСОБА_5, навчанням та розвитком дітей відповідно до ст.185 СК України.

Щодо вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Аналіз статті вказує на те, що зобов'язання по утриманню дитини мають тривалий характер. Згодом може виникнути необхідність у зміні розміру коштів, які надаються на утримання. В нормі закріплений вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду.

Крім того, рішенням Броварською міськрайонного суду Київської області від 01.08.2013 року, яке набрало законної сили, в задоволенню позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів було відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що погіршення матеріального стану та поганого стану здоров'я позивача судом не встановлено, доказів таких суду не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що запропонований ОСОБА_1 розмір аліментів - 1746 грн.є недостатнім для матеріального утримання дітей та не відповідає їх потребам, а підстав для зменшення розміру аліментів судом не встановлено, а тому доводи апеляційної скарги не базуються на обставинах та матеріалах справи та не можуть бути прийняті до уваги.

Доказів того, що у відповідача змінився матеріальний або сімейний стан, погіршився стан його здоров'я з 2013 року останній суду не надав. А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для зменшення розміру стягнутих з відповідача аліментів на утримання дітей.

Апеляційна інстанція також вважає вірним висновок суду про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині усунення перешкод та встановлення способу участі у спілкуванні та вихованні дітей, з огляду на наступне.

У силу ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).

Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З огляду на те, що первісний позов ОСОБА_2 в частині позбавлення батьківських прав задоволений та відсутність доказів щодо чинення з боку ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дітьми та відсутності висновку органу опіки та піклування з цього питання, рішення в цій частині є правильним.

Твердження апелянта про об'єктивність причин невиконання ним своїх аліментних зобов'язань, є безпідставними, оскільки створення нової сім'ї не може бути підставою для невиконання рішення суду про стягнення аліментів.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді