Справа №583/3969/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/122-а/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

01 лютого 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2015 року,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2015 року про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо компенсації витрат на правову допомогу

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: Відділ державної виконавчої служби Охтирського міськрайонного управління юстиції Сумської області, Відділ державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, Відділ державної виконавчої служби Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області,

про визначення розміру заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково.

Визначена заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 01 листопада 2014 року у розмірі 20 979,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 230,20 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 55 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти вимог відмовлено за необґрунтованістю.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2015 року в задоволенні заяви представника позивачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити повністю.

При цьому вважає, що ОСОБА_5 до суду не надала жодного доказу про ухилення позивача від сплати аліментів за весь період часу. Зазначає, що судом не враховано ту обставину, що довідка розрахунок державного виконавця, згідно з якою заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 квітня 2013 року складає 1 035 грн. 25 коп., не скасована.

Оскаржуючи ухвалу суду, ОСОБА_5 просить її скасувати та ухвалити нову, якою заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити та компенсувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу відповідно до наданих документальних доказів.

При цьому вважає, що вимога щодо стягнення витрат на правову допомогу може бути предявлена стороною у справі до закінчення строку виконання рішення суду. Зазначає, що фахівець в галузі права ОСОБА_7 виконав взяті на себе зобовязання за договорами про надання правової допомоги, що підтверджується зібраними по справі доказами, а тому, підстав для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у суду не було.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягають відхиленню, а рішення суду та ухвала суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи наявний спір та частково задовольняючи позов ОСОБА_5 суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. 195 СК України та ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік», а також п.13 Постанови КМУ від 26.02.1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», дійшов до висновку, що рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття, однак належним чином рішення суду ОСОБА_3 не виконує, внаслідок цього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої, за період з 14 січня 2010 року по 07 серпня 2014 року, суд першої інстанції визначив у сумі 20 979,01 грн.

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що аліменти на утримання дитини стягнуті на користь позивачки ОСОБА_5 та остання є стягувачем по виконавчому листу № 2-1342/2005 року, а відтак ОСОБА_6О, не належить право вимоги щодо визначення розміру заборгованості по сплаті аліментів, стягнутих рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області № 2-1342/2005 від 13 червня 2005 року.

Відмовляючи представнику ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат на надання правової допомоги, суд першої інстанції з посиланням на положення ст.ст. 56, 88, 214,215 ЦПК України дійшов до висновку, що, оскільки докази (квитанція про сплату 2500 грн. за надання правової допомоги та акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги) були надані суду лише 03 березня 2015 року разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, тобто після ухвалення рішення і судом при розгляді справи не досліджувалися, а тому немає правових підстав для їх врахування судом.

Ці висновки суду узгоджується з матеріалами справи та відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, який остаточно уточнивши, просили визначити розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів в сумі 22 204,52 грн. за період з 14 січня 2010 року по 07 серпня 2014 року, яку стягнути на їх користь та вирішити питання судових витрат, оскільки вважають, що розрахунки заборгованості по сплаті аліментів зроблені державними виконавцями з помилками, в позовній заяві ними наведений власний розрахунок заборгованості за вищевказаний період. Свої вимоги мотивували тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2005 року у справі № 2-1342/2005 з відповідача стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше одного неоподаткованого мінімуму громадян щомісячно, на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до повноліття останнього, які підлягали стягненню з 31 травня 2005 року на користь матері ОСОБА_5 На підставі вказаного судового рішення був виданий виконавчий лист, який знаходився на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Охтирського міськрайонного управління юстиції. В 2006 році за заявою позивачки ОСОБА_5 виконавче провадження було закінчене на підставі п.9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Протягом 2007-2009 років відповідач добровільно сплачував аліменти, а потім припинив добровільне виконання рішення суду. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2012 року виданий дублікат виконавчого листа № 2-1342/2005, який ОСОБА_5 отримала 29 грудня 2012 року та 09 січня 2013 року звернулася до ВДВС Охтирського МРУЮ із заявою про прийняття даного виконавчого документу до примусового виконання. 14 січня 2013 року за даним виконавчим листом було відкрите виконавче провадження № 35979368. 26 квітня 2013 року державним виконавцем Охтирського ВДВС була видана довідка № 3146/02-41, згідно якої станом на 01 квітня 2013 року заборгованість по сплаті аліментів за період з 14 січня 2010 року (з урахуванням трьох років, які передували предявленню виконавчого листа на примусове виконання) становила 15 770,87 грн. В подальшому була видана довідка про заборгованість виключно за 2013 рік, тобто з моменту предявлення виконавчого листа до примусового виконання, в якій розмір заборгованості зазначений в сумі 1 035,25грн. В звязку з працевлаштуванням відповідача до ТОВ «Нафтозахист Україна» дублікат виконавчого листа ВДВС Охтирського МРУЮ був надісланий до ВДВС Прилуцького МРУЮ Чернігівської області, який в подальшому надіслав виконавчий документ за належністю до ВДВС Роменського МРУЮ Сумської області. При цьому ВДВС Прилуцького МРУЮ Чернігівської області було доведено, що заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 квітня 2014 року складала 5 119,45 грн. 08 серпня 2014 року ВДВС Роменського МРУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44320642 з розрахунком заборгованості в розмірі 5 891,05 грн. На даний час виконавче провадження з примусового виконання зазначеного дубліката виконавчого листа перебуває в межах зведеного виконавчого провадження, за яким станом на 01 вересня 2014 року загальна заборгованість складає 14 951,65 грн. 07 серпня 2014 року ОСОБА_6 досяг повноліття, в звязку з чим стягнення аліментів припинене, однак заборгованість по сплаті аліментів до цього часу не сплачена.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Згідно ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Статтею 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», у разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області у справі № 2-1342/2005 від 13 червня 2005 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до його повноліття, починаючи стягнення з 31 травня 2005 року (а.с. 9 т.1).

На примусове виконання зазначеного рішення був виданий виконавчий лист, який з 2005 року знаходився на виконанні у ВДВС Охтирського МРУЮ, однак у 2006 році за заявою позивачки виконавче провадження закінчене на підставі п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Протягом 2007 - 2009 років відповідач сплачував аліменти добровільно.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2012 року задоволена заява ОСОБА_5 та виданий дублікат виконавчого листа № 2-1342/2005 згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2005 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 (а.с. 10 т.1), який був виданий 27 грудня 2012 року.

14 січня 2013 року ОСОБА_5 надала дублікат виконавчого листа на виконання в ДВС Охтирського МРУЮ і 15 січня 2013 року було відкрите виконавче провадження №44320642 (а.с. 110, 153 т. 1).

ОСОБА_3 протягом періоду часу з 2010 року по 16 березня 2013 року не працював, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження №35979368 та трудовою книжкою відповідача серії АА № 013525 (а.с. 93-95 т.1), державним виконавцем ВДВС Охтирського МРУЮ був проведений розрахунок заборгованості по аліментам та видана довідка-розрахунок № 3146/02-41 від 26 квітня 2013 року (а.с. 12 т.2), згідно якої заборгованість по аліментах по виконавчому листу № 2-1342/2005 за період з 14 січня 2010 року (тобто, за три роки до звернення до виконання виконавчого листа) по 01 квітня 2013 року склала 15 770,87 грн.

Зазначена сума заборгованості не викликає сумніву у колегії суддів, вона вірно обрахована за три роки, які передували зверненню до виконання дублікату виконавчого листа та за три місяці перебування на виконанні виконавчого провадження у державного виконавця Охтирського ВДВ. Відповідачем нарахування цієї суми не визнається з тих підстав, що у зазначений період він у добровільному порядку сплачував аліменти, а тому, на його переконання, позивачка не має права знову вимагати сплату аліментів за один і той же період. На підтвердження своїх заперечень щодо плати аліментів за період з 14.01.2010 року по 31.12. 2012року відповідачем не надано жодного доказу, всупереч положенням ст. 10, 60 ЦПК України ним не доведені належними доказами зазначені обставини, з урахуванням чого, та приймаючи до уваги заперечення позивачки про те, що аліменти їй в зазначений період відповідач не сплачував, колегія суддів погоджується з висновком суду, що заборгованість по аліментах, нарахована відділом ДВС Охтирського МРУЮ у сумі 157709 грн. 87 коп., є правильною. Вимоги позивачки з приводу стягнення заборгованості ґрунтуються на Законі. Зокрема, ст. 194 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували предявленню виконавчого листа до виконання.

З матеріалів виконавчого провадження № 35979368 вбачається, що 26 квітня 2013 року державним виконавцем ВДВС Охтирського МРУЮ винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження, та виконавчий лист № 2-1342/2005 був надісланий за належністю до ВДВС Прилуцького МРУЮ, за місцем знаходження бухгалтерії підприємства, на яке влаштувався на роботу боржник.

В подальшому ВДВС Охтирського МРУЮ на адресу ВДВС Прилуцького МРУЮ був направлений уточнений розрахунок по заборгованості по аліментах (а.с.13,т.3), за період з 14 січня 2013 року до 01 квітня 2013 року у сумі 1035 грн. 25 коп, тобто без нарахування заборгованості за три попередні роки перед зверненням до виконання виконавчого листа.

З пояснень у судовому засіданні апеляційного суду державного виконавця Роменського МРУЮ ОСОБА_8 вбачається, що складання державним виконавцем Охтирського МРУЮ іншої довідки про нарахування заборгованості за період з 14 січня до 01 квітня 2013 року у сумі 1035 грн. 25 коп. було зумовлене прийняттям Апеляційним судом Сумської області рішення, яким обмежувався період нарахування аліментів з 14 січня 2013 року.

Колегія суддів знаходить таку позицію державного виконавця хибною, оскільки у рамках згадуваної справи розглядались вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, стягнення пені. Суд відмовив у задоволенні позовних вимог обох сторін щодо зміни розміру аліментів. Щодо стягнення пені, суд, частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, виходив з того, що пеня підлягає нарахуванню з моменту, коли боржник дізнався про обовязок щодо сплати аліментів, тобто з січня 2013 року. У зазначеному рішенні жодним чином судом не зроблений висновок про обмеження періоду стягнення аліментів із січня 2013 року. Це питання взагалі не було предметом судового розгляду.

Старшим державним виконавцем ВДВС Прилуцького МРУЮ був проведений розрахунок заборгованості по аліментах, згідно якого за період з 01 квітня 2013 року до 01 квітня 2014 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів склала 5 119,45 грн. (а.с. 88 т.1). З таким розрахунком погодитись не можливо, оскільки в суму заборгованості - 5119,45 грн. державним виконавцем врахована невірно визначена державним виконавцем Охтирського відділу ДВС сума заборгованості в розмірі 1035 грн. 25 коп., а також не враховані аліменти за квітень 2013 року у розмірі 363 грн., у звязку з чим заборгованість по аліментах за період з 01 квітня 2013 року до 01 квітня 2014 року складає 4447,2 грн.(а.с.16,т.3).

Всього станом на 01 квітня 2014 року заборгованість по аліментах становила 20218 грн. 07 коп. (15 770,87 грн.+ 4447,2 грн.).

На підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» 09 квітня 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Прилуцького МРУЮ закінчене виконавче, 28 квітня 2014 року виконавчий лист направлений за належністю до ВДВС Роменського МРУЮ (а.с. 147,148 т.1).

08 серпня 2014 року державним виконавцем ВДВС Роменського МРУЮ на підставі виконавчого листа № 2-1342/2005 відкрите виконавче провадження.

Державним виконавцем ВДВС Роменського МРУЮ за період з 01 квітня 2014 року по 07 серпня 2014 року (до дня досягнення дитиною повноліття) включно нараховані аліменти, виходячи з 30 % прожиткового мінімуму для дитини від 6 до 18 років, установленого у 2014 році, оскільки згідно довідки про заробітну плату від 30 травня 2014 року (а.с. 103 т.1) та довідки про нараховану заробітну плату від 01 грудня 2014 року № 586 (а.с. 96 т.1) 1/4 частини заробітку ОСОБА_3 після утримання з нього податку за вказаний період не перевищує мінімального розміру аліментів на дитину. Розмір нарахованих аліментів з 01 квітня 2014 року по 07 серпня 2014 року включно складає 1 630,28 грн. Також, згідно даної довідки, позивачкою отримано в серпні - жовтні 2014 року аліменти на загальну суму 869,34 грн. Борг по аліментах за період з 01 квітня 2014 року по 07 серпня 2014 року станом на 01 листопада 2014 року становить 760 грн.94 коп. (1630,28 грн. - 869,34 грн.), а загальний борг по аліментах становить 20979 грн. 01 коп.

Саме до таких висновків дійшов суд першої інстанції, розглядаючи наявний спір.

Відповідно до положень ст. ст. 57,58,59,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог, на підтвердження тієї обставини, що протягом спірного періоду ним сплачувались аліменти на утримання неповнолітнього сина.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_5 на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2015 року про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо компенсації витрат на правову допомогу, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, для скасування ухвали суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2015 року, після ухвалення у справі рішення, фахівець у галузі права та представник ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі щодо компенсації з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрат на надання правової допомоги на підставі договору від 04 листопада 2014 року про надання правової допомоги на здійснення представництва у даній справі. На підтвердження зазначеної обставини надав розрахункову квитанцію серії АААБ № 64 від 04 листопада 2014 року про сплату ОСОБА_5 на його користь 2 500 грн. за правову допомогу при підготовці заяви та участь в судових засіданнях у справі про визначення та стягнення аліментів (а.с.19 т.2) та Акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги (а.с.20,21 т.2).

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що для ухвалення додаткового рішення щодо понесених судових витрат необхідно, щоб такі докази були надані стороною до ухвалення у справі рішення, ці докази були предметом судового розгляду та дослідження у судовому засіданні, були надані для ознайомлення іншим особам, які приймають участь у справі. Проте документи на підтвердження понесених судових витрат були надані лише 03 березня 2015 року, разом із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Ці висновки суду не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Колегія не знаходить підстав для зміни чи скасування ухвали суду про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо компенсації витрат на правову допомогу.

До апеляційного суду представником ОСОБА_9 надані докази на підтвердження надання правової допомоги ОСОБА_7 та розміру цих витрат.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій позасудовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, було також затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Відповідно до ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Як встановлено ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, (п.2) витрати на правову допомогу.

За роз'ясненнями, викладеними в Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - п.47 - при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (cт.cт.12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З урахуванням викладеного, складності справи, тривалості її розгляду, обєму наданої правової допомоги, колегія суддів вважає, що підлягають стягненню з відповідача понесені позивачкою судові витрати на оплату правової допомоги в суді апеляційної інстанції, яка надавалась ОСОБА_7, у розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2015 року, ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2015 року про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо компенсації витрат на правову допомогу залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у справі у сумі 1000 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -