У х в а л а

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» доОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Данильченка РусланаВолодимировича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі Данильченко Р.В., який діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13 листопада 2021 року (а. с. 12-15).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_6 передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 16-18).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 4 листопада 2014 року ОСОБА_6 у порядку поділу спільного майна подружжя виділено спірну квартиру та автомобіль (а. с. 155-157).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 24 червня 2014 року у ОСОБА_6 встановлена заборгованість у розмірі 492 933 грн 95 коп., яка складається з: 278 535 грн 09 коп. - заборгованість за кредитом, 121 126 грн 33 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 48 460 грн 35 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 44 812 грн 18 коп. - штраф (процента складова) (а. с. 6-9, 105-108).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 7 листопада 2013 року збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки до 30 % на рік за зазначеним кредитним договором визнано незаконним та зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів за первісною відсотковою ставкою в розмірі 15 % на рік та надлишок грошових коштів зарахувати в суму погашення тіла кредиту. Пункт 8.9 договору визнано недійсним (а. с. 88-90).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2013 року в частині задоволення позовних вимог про визнання п. 8.9 договору недійсним скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог (а. с. 40-43).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року залишено без змін (а.с.44-46).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є не співмірним сумі заборгованості, а також не надано доказів отримання відповідачем письмової вимоги.

Проте повністю з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд першої інстанції, як і апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, при цьому не врахував того, що у позичальника існує прострочена заборгованість зі сплати тіла кредиту і відсотків за користування ним, не звернув уваги на те, що іпотека є способом забезпечення виконання зобов'язання.

На порушення положень ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України не з'ясував обставин, які підлягали встановленню при вирішенні даної справи, зокрема щодо того, чи завдає порушення основного зобов'язання боржником збитки іпотекодержателю, чи змінює обсяг його прав.

Разом з тим ОСОБА_6 належним чином не спростував доводи позивача про наявність заборгованості за іпотечним договором та не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень.

Крім того, як роз'яснено в п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Однак судові рішення, у порушення вказаних вимог цивільного законодавства, не містять мотивів, із яких суд дійшов висновків щодо неспівмірності вартості предмета іпотеки із розміром заборгованості за кредитом, оскільки вартість квартири на час пред'явлення банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки судом не встановлена.

Також суди не врахували вимог ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ч. 3 ст. 33, ч. ч. 1, 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» з яких убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Данильченка Руслана Володимировича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак