Справа № 755/7778/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді: БАРТАЩУК Л.П.

при секретарях: Ізвольській С.С., Івашко О.Л., Зимницькій М.Е.

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, в якій просили визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 з підстав не проживання в квартирі понад шість місяців без поважних причин, що передбачено ст. 72 ЖК України.

В судовому засіданні позивачами було змінено підставу позову шляхом подання позовної заяви в новій редакції, яка була підтримана позивачами і представником одного з позивачів в судовому засіданні, в якій позивач просили задовольнити їх позов з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України, через на не проживання відповідачів в квартирі понад один рік без поважних причин.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення, в яких просили відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності належними і допустимими доказами.

Представник третьої особи - органа опіки та піклування Дніпровсько районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні за клопотанням позивача була допитана свідок ОСОБА_8, яка показала, що є сусідкою по квартирі, підтвердила факт підписання нею акту про не проживання відповідачів квартирі, зазначила, що двічі підписувала акт в ЖЕД, оскільки в перший раз не було зазначено дати, підтвердила, що на власні очі бачила, як ОСОБА_4 з дитиною в серпні 2015 року з речами покинула квартиру і з того часу там не проживає.

Суд, вислухавши пояснення позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_4, її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази в їх сукупності та взаємозв»язку, встановив наступне.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1998 року, зареєстрованого у Київському БТІ, запис у реєстровій книзі за № 1746 від 10.01.1999 року.

З довідки місця проживання, виданої КП «Центр комунального сервісу» №1349 від 27.04.2016р. убачається, що у вказаній квартирі зареєстровані всі власники, а також відповідач ОСОБА_4 і малолітній ОСОБА_7, 2011 року народження, який є сином одного з позивачів ОСОБА_2

Згідно копії наданого позивачами суду акту від 13.03.2016р., який наданий в копії і міститься в матеріалах справи (а.с. 8), ОСОБА_4, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 не проживає за вказаною адресою з» (дата відсутня).

Згідно копії цього ж акту від 13.03.2016р., який наданий в копії і міститься в матеріалах справи (а.с. 56), ОСОБА_4, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 не проживає за вказаною адресою з серпня 2015 року.

Даний акт містить дописування, тому не може бути прийнятий судом до уваги, як належний і допустимий доказ.

Однак, в судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_8 підтвердила факт підписання нею і одного і другого акту, оскільки начальник побачив цю проблему і дату було зазначено, оскільки саме у серпні 2015 року відповідач із сином виїхала з квартири.

Відповідач в судовому засіданні не заперечувала ту обставину, що в серпні 2015 року вона з речами виїхала з квартири, однак, заперечувала факт відсутності у неї поважних причин для такого від»їзду, зазначивши, що її колишній чоловік вчиняв по відношенню до неї насильство, що підтверджується довідкою Київського міського центру роботи з жінками №131 від 17.08.2015р..

Представник позивача пояснив в судовому засіданні, що таке насильство вплинуло на стан дитини, надавши результати дослідження психоемоційного стану від 30.03.2016р.

Надаючи оцінку цим довідкам і дослідженню в межах ти обставин, що підлягають доказуванню у справі, суд також не може прийняти ці докази до уваги, як належні і допустимі докази, оскільки вони не містять інформації про те, що позивачами чиняться перешкоди відповідачці у проживанні в квартирі чи користуванні житловим приміщенням у квартирі.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Доказів того, що між співвласниками житла і відповідачем наявні домовленості про порядок користування житлом, матеріали справи не містять.

Показаннями свідка підтверджується той факт, що фактично у квартирі відповідач перестала проживати з серпня 2015 року, що остання визнає і зазначала у власній позовній заяві про розірвання шлюбу з ОСОБА_2, поданою до суду 12.08.2015р., і з того часу у квартирі не проживає, своїх речей не має, витрати на утримання квартири не несе.

Довідкою ЖЕД-№411 від 11.05.2016р. і листом Дніпровського управління поліції ГУ НП України у м. Києві від 23.05.2016р. підтверджується відсутність від відповідачки будь-яких заяв/звернень/скарг тощо з приводу перешкоджання у її проживанні позивачами чи іншими особами з 2015 року.

Як роз'яснено в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється , зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року визначено, що вказаний вище Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Належними доказами підтверджений факт не проживання відповідача ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_7 понад один рік без поважних причин у квартирі, належній позивачам на праві власності, що дає підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі.

Однак, вирішуючи позов в частині позовних вимог до малолітньої дитиниОСОБА_7, 2011 року народження, слід звернути на увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як зазначено вище, батьком малолітнього є один з позивачів - ОСОБА_6, один зі співвласників квартири.

Позивачами суду не надано належних і допустимих доказів того, що дитина на даний час має інше місце проживання, зокрема, з матір»ю, яке відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

За таких обставин, правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог до малолітнього ОСОБА_7, 2011 року народження, суд не убачає.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, судові витрати, фактично понесені позивачами, слід стягнути з відповідача в рівних частках на їхз користь пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст. 29, 405 ЦК України, ст. 160 СК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 61, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 в рівних частках судові витрати в сумі 551, 20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів після оголошення рішення суду в судовому засіданні, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: