Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/965/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А. В.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов'язання прийняти виконання боргового зобов'язання за договором позики, визнання права власності на нерухоме майно та виділ частки в натурі, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання ним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 17 000 доларів США за договором позики від 20.09.2011. Також просила суд стягнути з відповідача інфляційні за час прострочення грошового зобовязання та три відсотки річних. В обґрунтування позову зазначила, що 20.09.2011 позичила ОСОБА_2 17 000,00 доларів США строком до 20.09.2012 (а.с. 6). У звязку з неможливістю відповідачем повернути борг у визначені договором строки, 15.09.2012 між ними було оформлено додаток до договору позики, відповідно до якого боржник взяла на себе зобов'язання у тримісячний строк погасити заборгованість шляхом здійснення своїми силами і за свій рахунок капітального ремонту другого поверху належної її родині (ОСОБА_1) будівлі по пров. Мореплавному (Морехідному), 1 у м. Одеса, що нею зроблено не було.

01 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_1 прийняти виконання боргового зобов'язання за вищевказаним договором позики, визнати відсутність права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 на житловий будинок по пров. Мореплавному, 1 у м. Одеса, визнати за нею право власності на частку у цьому будинку, яку виділити в натурі. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що шляхом здійснення будівельних робіт і придбання необхідних для цього матеріалів, вона вклала у здійснення капітального ремонту будинку ОСОБА_1 кошти в сумі 29 000,00 доларів США. Вважає що на суму, яка не визнається відповідачем, або на суму перевищення свого боргового зобовязання за договором позики, вона набуває права власності на зазначене майно.

У травні 2015 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_2 Посилаючись на норми ст.ст. 391, 392 ЦК України, просив визнати право власності його та його дружини ОСОБА_1 на вищевказаний житловий будинок, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання цим майном. Вказав, що у разі задоволення зустрічного позову про визнання права на частку у майні та виділ її в натурі, порушуються його права, як власника земельної ділянки, на якій розташований будинок, та як співвласника будинку.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі еквівалентній 17000,00 доларів США в розмірі 349673,00 гривень.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, загальною площею 518,1 кв. по пров. Морехідному,1 у м. Одеса. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права користування і розпорядження даним житловим будинком.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та користь ОСОБА_1 по 3654,00 грн. судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення його прав зазначеним судовим рішенням, невідповідність висновків суду обставинам справи та їх неповне з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення вимог третьої особи - ОСОБА_3 і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог за безпідставністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що є суміжним землекористувачем з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та третьою особою у справі ОСОБА_3, які з метою узаконення незаконного будівництва в м. Одеса по пров. Морехідному (Мореплавному), 1, яке становить небезпеку для його власності та з метою усунення органів, які відповідають за встановлений порядок прийняття в експлуатацію об'єктів незавершеного будівництва та їх державну реєстрацію, намагаються узаконити самочинне будівництво за вказаною адресою за допомогою судового рішення. Судами за місцем знаходження нерухомого майна неодноразово за його позовами розглядались та розглядаються спори, повязані з незаконністю будівництва ОСОБА_3 При цьому ці позови забезпечувались шляхом заборони ОСОБА_3 та реєстраційній службі вчиняти дії щодо проведення державної реєстрації за ним права власності, видачі та отримання свідоцтва про право власності тощо. На його думку, суд першої інстанції порушив положення ст. 331 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дійшов помилкового висновку про визнання за подружжям ОСОБА_3 права власності на будинок з підстав, визначених ст. 392 ЦК України. Також, на його думку, суд визнавши за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинку по пров. Морехідному, 1 у м. Одеса, вийшов за межі заявлених нею позовних вимог. Крім того, зазначив про порушення правил виключної підсудності судом першої інстанції при вирішенні спору.

Рішення суду в інший частині не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доводи осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про визнання за ним та його дружиною ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, з урахуванням зустрічних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на частку житлового будинку, повністю відповідають встановленому законом порядку захисту права власності, зокрема ст.ст. 391, 392 ЦК України, та підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до положень статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1502цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-2124цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на житловий будинок по ? його частині за відсутністю відповідних доказів набуття такого права та в порушення вищевказаних правових норм.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено коло осіб, права яких можуть бути порушені у разі визнання права власності на спірне нерухоме майно.

Колегія суддів враховує, що судами за місцем знаходження нерухомого майна неодноразово за позовами ОСОБА_4 розглядались та розглядаються спори, повязані з незаконністю будівництва ОСОБА_3 та порушення таким будівництвом прав ОСОБА_4 При цьому ці позови забезпечувались шляхом заборони ОСОБА_3 та реєстраційній службі вчиняти дії щодо проведення державної реєстрації за ним права власності, видачі та отримання свідоцтва про право власності тощо, що підтверджується доданими ним до апеляційної скарги копіями судових рішень.

Так, Одеським апеляційним адміністративним судом 26.02.2016 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2015 (справа №815/2380/15), у якій за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 було скасовано декларацію про готовність обєкта до експлуатації за адресою: м. Одеса, пров. Морехідний,1, видану 10.11.2014 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області (а.с. 114, 256-261 т.1). У цій же справі в порядку забезпечення позову, постановлена ухвала від 23.04.2015, згідно якої суд заборонив Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції вчиняти будь-які дії щодо оформлення Свідоцтва про право власності на будинок по пров. Морехідному, 1 в м. Одеса, заборонити вчиняти дії щодо проведення державної реєстрації права власності на це майно, видачі свідоцтва про право власності та відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 230 т.1).

Крім того, ухвалюючи рішення, суд порушив правила виключної підсудності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 ЦПК, якщо після відкриття провадження у справі та до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд не має права розглядати справу і зобов'язаний передати її на розгляд до суду, якому вона підсудна за законом, оскільки ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об'єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної обґрунтованими, оскаржуване рішення суду таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому скасовує останнє в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання права власності за ним та ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 518,1 кв.м. по пров. Морехідний, 1 у м. Одеса та зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження зазначеним нерухомим майном, стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь ОСОБА_3 в розмірі 3654,00 грн. та ухвалює у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, колегія стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4019,41 сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2015 року в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 518,1 кв.м. по пров. Морехідний, 1 у м. Одеса та зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження зазначеним нерухомим майном, стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь ОСОБА_3 в розмірі 3654,00 грн. скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4019,41 сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: