Справа № 367/2218/16-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/5300/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 48 07.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Ігнатченко Н.В., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з 05 вересня 2009 року вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначала, що вона з відповідачем з листопада 2015 року фактично не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують через зловживання відповідачем алкогольними напоями, його постійними моральними приниженнями позивача та сварками в сім`ї, а тому вважає, що подальше проживання з відповідачем та збереження шлюбу, є недоцільним. Також позивач вказувала, що малолітні діти проживають разом з нею, знаходяться на її утримання, а відповідач, який проживає окремо, матеріальної допомоги не надає, не приймає участі у вихованні та утриманні дітей.

З урахуванням наведеного, позивач просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2, що зареєстрований 05 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання двох малолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 200 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 09 березня 2016 року та до досягнення кожною дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 05 вересня 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 240. При реєстрації розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище «ОСОБА_3».

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 28 травня 2028 року.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 11 жовтня 2030 року.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать їх розписки (а.с.71).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сім`я сторін розпалася, шлюбних стосунків сторони не підтримують та проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Такі висновки суду є правильними й такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що з 05 вересня 2009 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 240 (а.с.3).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також судом встановлено, що сім'я сторін розпалася, шлюбні стосунки між подружжям припинені, спільне господарство не ведеться, шлюб носить формальний характер.

За таких обставин колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог про розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам одного з подружжя.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України передбачені способи виконання батьками такого обов'язку.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Згідно зі ст.184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платних аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Судом встановлено, що сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4-5). Діти проживають разом з позивачем ОСОБА_3 та знаходяться на її утриманні, що підтверджується даними акта обстеження матеріально - побутових умов проживання сім'ї власника від 16 березня 2016 року (а.с.18).

Обгрунтовуючи вимоги позову про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі по 1 200 грн. на кожну дитину, ОСОБА_3 послалася на те, що відповідач офіційно ніде на працює та має нерегулярний, мінливий дохід.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 офіційно працює та має регулярний дохід і таких доказів відповідач ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, у порушення вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України, не надав. Також відповідачем не надано суду доказів, що він має на утриманні інших осіб та за станом здоров`я не може сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 200 грн. на кожну дитину, з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

В апеляційні скарзі відповідачем не наведено доводів не спростування вказаних вище висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі, визначеному судом.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до порушення судом норм процесуального права, а саме, що відповідач не був належним чином повідомлений про судове засідання, призначена судом на 06 червня 2016 року на 16 год. 00 хв. Колегія суддів вважає, що вказані порушення у відповідності до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України не звернув уваги на те, що при стягнення аліментів у твердій грошовій сумі мінімальний розмір, передбачений ч.2 ст.182 СК України, а саме, не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не застосовується.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в цій частині змінити на підставі ст.309 ЦПК України у зв'язку з неправильним застосування судом норм матеріального права, виключивши з резолютивної частини рішення вказівку суду: «але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 рокузмінити.

Виключити з резолютивної частини рішення вказівку суду: «але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді