Справа № 755/146/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача - ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 20738,70 гривень за кредитним договором № б/н від 18 травня 2012 року, яка складається з наступного: 3930,61 гривень - заборгованість за кредитом, 12894,34 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2450,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією, штрафи: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 963,75 гривень - штраф (процентна ставка); судові витрати у розмірі 1218,00 гривень судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18 травня 2012 року ОСОБА_2 18 травня 2012 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керуються п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 жовтня 2015 року має заборгованість - 20738,70 гривень за кредитним договором № б/н від 18 травня 2012 року, яка складається з наступного: 3930,61 гривень - заборгованість за кредитом, 12894,34 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2450,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 963,75 гривень - штраф (процентна ставка);

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, 28 березня 2016 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до суду було подано зустрічну позовну заяву про захист прав споживача, яка ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, з урахуванням уточнення від 11 липня 2016 року, які прийняті судом я заява про зміну предмету позову, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить суд: визнати нарахування їй Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» сум заборгованості за кредитним договором б/н від 18 травня 2012 року, а саме: процентів за користування кредитом; пені та комісії; штрафів (фіксованої частини та процентної складової), такими, що не створюють для споживача будь-яких зобов'язань щодо їх оплати.

Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що 18 травня 2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», укладено договір про надання банківських послуг. На виконання договору нею підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку та власноручно отримано платіжну картку «Універсальна». Тобто підписуючи заяву клієнт приєднався до запропонованих банком Умов надання банківських послуг та Тарифів, що розміщені за офіційною електронною адресою Банку https://privatbank.ua/terms/, які разом з Правилами користування платіжною карткою та підписаною заявою й складають відповідний договір надання банківських послуг. Згідно Анкети-заявки встановлено, що платіжна карта не носить характеру «кредитна» і не містить жодного кредитного ліміту. Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, долученої представником Банку до первісного позову, ці факти підтверджуються - станом на 21 травня 2012 року кредитний ліміт рівний 0,00 гривень. Ціллю платіжної картки було не «отримання кредиту», як зазначає представник Банку, а спрощене користування власними грошовими коштами, які вона спочатку клала на картку та якими потім розраховувалась за послуги. За таких обставин, твердження представника банку, що «ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит, у розмірі, встановленому договором», є невірними. Як слідує з первісного позову, кредитний ліміт у розмірі 4 000 гривень було встановлено 11 липня 2013 року. Це було зроблено банком без жодного сповіщення про це клієнта, який до того уже більше року користуватись лише власними (а не позиченими) коштами. Крім того, вона виявила, що вона цих Умов не підписувала та з ними не ознайомлювалась під час укладення договору з банком від 18 травня 2012 року. В момент укладення правочину між сторонами (видання їй розрахункової картки), їй не надавався примірник даних Умов надання банківських послуг, нею вони не підписувалися, та зокрема не роз'яснювався їх зміст. Тому вона не зобов'язана виконувати їх вимоги, тим паче, що вони суперечать чинному законодавству України. Банк також не повідомлявся споживача про можливе «кредитування», що є порушенням вимог ст.ст. 4, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В 2013-му році вона перестала використовувати платіжну картку, не знаючи ні про те, що їй встановили кредитний ліміт, ні про 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Жодного сповіщення про встановлення кредитного ліміту та % за користування ним - банком зроблено не було, хоча і в самому п. 1.1.3.1.9 договору передбачено обов'язок банку не рідше 1 разу на місяць надавати клієнту виписки про стан Картрахунку (в т.ч. за допомогою СМС-повідомлень). Про встановлення відповідного кредитного ліміту у розмірі 4 000 гривень вона дізналась лише із позовної заяви. Тобто, банк самовільно без попередження (ні до, ні після) встановив непотрібні споживачу послуги, за неповернення яких 2,5 роки нараховував відсотки, пеню та штраф. І як наслідок - без такого ж попередження (чи досудової спроби врегулювати ситуацію) звернувся до суду. За таких обставин, вона вважає незаконним нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 12 894,34 гривень, заборгованість за пенею та комісією у розмірі 2 450 гривень, штраф - 500 гривень, 963,75 гривень - процентна складова. Оскільки договір про надання банківських послуг є різновидом фінансових послуг, які надаються споживачам, а вона не є суб'єктом підприємницької діяльності і уклала вищезазначений договір для задоволення власних, особистих потреб, то на правовідносини з укладення, виконання договору, поширюються норми законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного суду України по справі № 1-26/2011 від 10 листопада 2011 року: дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини як при укладенні так і під час виконання договору споживчого кредиту. Отож, вона вважає, що при виконанні вищезазначеного Договору Банк вчинив дії, які прямо суперечать законодавству України та відкрито знехтував правами споживача. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Дії банку вона також вважає нечесною підприємницькою практикою. Своїми діями банк порушив встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» її гарантії як споживача фінансової послуги та як наслідок - завдав їй збитків.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому просив позов розглянути без участі представника позивача, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтримує в повному обсязі. Подав до суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, з підстав викладених у запереченні на позовну заяву, просив відмовити у його задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримав, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, уточненій зустрічній позовній заяві, просив зустрічний позов задовольнити. Пояснив суду, що ОСОБА_2 не мала наміру отримувати кредиту, банк самостійно встановив кредитний ліміт, при цьому її не повідомивши. З 30 вересня 2013 року ОСОБА_2 взагалі не користувалася карткою, проте банк нараховував їй 36% річних на суму залишку на рахунку. При цьому, ОСОБА_2 вважає, що борг по тілу кредиту є помилково нарахованим. Зазначив, що не знає чи є у ОСОБА_2 в наявності картка, анкети-заяви вона не має. Крім того, просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно стягнення сум заборгованості за кредитним договором № б/н від 18 травня 2012 року, а саме: пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової), та в задоволенні відповідного позову в цих частинах - відмовити.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п. 2.1.1. Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, які долучені позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до позовної заяви, вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам'ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Дані Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов'язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт.

Згідно п. 2.1.1.2.1. цього ж Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору являється дата отримання картки, вказана у заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2012 року ОСОБА_2 складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_2, остання підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, які долучені позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до позовної заяви, а також відповідно до Анкета-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, визначено, що Пам'ятка клієнта, Тарифи, а також заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та відповідні Умови та Правила надання банківських послуг, становить укладений Договір про надання банківських послуг.

В той же час, позивачем, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та Пам`ятки клієнта, щоб в сукупності із Анкетою-заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи, що за умовами Анкети-заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.3.2010р. №СП-2010-256, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач ОСОБА_2 була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховного Суду України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15.

Крім того, 06 вересня 2016 року представником відповідача за первісним позовом було подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила суд: застосувати строки позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно стягнення сум заборгованості за кредитним договором б/н від 18 травня 2012 року, а саме: пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової), та в задоволенні відповідного позову в цих частинах - відмовити.

Також, слід звернути увагу на те, що у правовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

Вищезазначені висновки викладені Верховним Судом України у вказаних справах в частині належності та допустимості доказів у справі, а також в частині визначення складових договору, підлягають застосуванню в межах розгляду даної справи також з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» долучив до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256 та відповідно у позовній заяві керувався пунктами з вказаного витягу, а також посилався на та, що зазначені Умови та Правила, а також тарифи, викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/.

Судом перевірені наявні на банківському сайті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - http://privatbank.ua/terms/pages/70/, наявні Умови та Правила надання банківських послуг та встановлено їх невідповідність із долученим позивачем до матеріалів позовної заяви витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256.

Так, у загальному розділі банківського сайту міститься витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який починається з розділу - «2.1.1. Кредитные карты» та закінчується пунктом - «2.1.1.17.». В деяких частинах Умов та Правил, наведених на банківському сайті, останні збігаються з тими Умовами та Правилами, витяг з яких долучено позивачем до матеріалів позовної заяви, однак вони не є тотожними та містять розбіжності. В подальшому у вказаному розділі наведена таблиця з Тарифами банку. Слід звернути увагу на те, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на банківському сайті не мітить відомостей щодо часу затвердження цих Умов та Правил надання банківських послуг.

Також на вказаному банківському сайті в розділі «Документы, размещенные на этом сайте - это публичная оферта, содержащая условия и правила оказания услуг банком и его партнерами, к которой присоединяется клиент, подписывая заявление в отделении банка», міститься витяги з Умов та Правил надання банківських послух по окремим частинам: «Общие: 1.1.1. Термины и понятия; 1.1.2. Права и обязанности клиента; 1.1.3. Права и обязанности банка; 1.1.4. Заверения» та інше. Физическим лицам: 2.1 Карты - 2.1.1. Кредитные карты 2.1.2. Карта для выплат 2.1.2. Карта для выплат; 2.1.3 Требования безопасности; 2.1.4. Использование карты; 2.1.5. Карточный счет; 2.1.6. Овердрафт, задолженность по счету карты.; 2.1.7. Акции Банка для держателей карт, эмитированных Банком; 2.1.8. Условия использования «ВАШЕЙ КАРТЫ»; 2.1.9. Интернет-карта.; 2.1.10. Услуга "Стандарт безналоговый для пенсионеров, получателей зарплаты и социальных выплат"; 2.2. Депозиты (условия и правила размещения депозитных вкладов в Банке); 2.3 Удаленные каналы обслуживания; 2.4 Денежные переводы (условия и правила осуществления переводов в Банке); 2.5 Операции в отделениях (условия и правила проведения операций в отделениях Банка); 2.6 Платежи (условия и правила осуществления платежей через Банк); 2.7 Кредиты (Условия и правила кредитования физических лиц ПриватБанком); 2.8. Прочее (счета, банковские ячейки и другие услуги, предоставляемые Банком); 2.9. Условия осуществления реструктуризации кредитов.» В той же час, наведені у кожному з вказаних розділів Умови та Правила не містять відомостей щодо часу затвердження цих Умов та Правил надання банківських послуг, вони є не тотожними з тим витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, киї долучені позивачем до позовної заяви.

Крім того, на вказаному банківському сайті, міститься розділ «архив договоров». Останній включає в себе повний текст Умов та Правил надання банківських послуг чинний на відповідні період часу. При цьому, Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, у вказаному розділі відсутні, а наявні Умов та Правил надання банківських послуг відрізняються від витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви.

Таким чином, оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

В той же час, суду не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 20738,70 гривень, враховуючи що згідно анкети-заяви, розмір кредитного ліміту не було визначено.

Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, а надана суду виписка по рахунку не містить відомостей про збільшення кредитного ліміту, а додана до матеріалів справи Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з вказаною Довідкою та Прикладами використання кредитних коштів на кредитці.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За вимог ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених первісних позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відмову у задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання нарахування сум заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, пені та комісії, штрафів (фіксованої частини та процентної складової), такими, що не створюють для споживача будь-яких зобов'язань щодо їх оплати, то суд зазначає наступне.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, сторона позивача за зустрічним позовом посилається на норми ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України щодо визнання правочину недійсним. При цьому, зазначає, що ціллю платіжної картки було не отримання кредиту, а спрощене користування власними грошовими коштами, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повідомив її як споживача про збільшення кредитного ліміту. Вважає дії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» нечесною підприємницькою практикою. В той же час, вказані обставини передбачають заявлення вимог про визнання договору недійсним, що в свою чергу свідчить про невірно обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позовів, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 626, 628, 638, 639, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 14, 60, 79, 197, 209, 212-215, 218, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: