АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 673/1123/15-ц
Провадження № 22-ц/792/366/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Карпусь С.А.

суддів: Федорової Н.О., Матковської Л.О.

при секретарі Бондарі О.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2, на рішення Деражнянського районного суду від 16 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві про визнання права на відшкодування шкоди та зобовязання до вчинення дій.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відокремленого підрозділу Мостобудівельний поїзд №36 Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві про визнання права на відшкодування шкоди та зобовязання до вчинення дій. Він зазначав, що 10.07.1969 року був прийнятий на роботу на посаду теслі до Відокремленого підрозділу Мостобудівельний поїзд №36 Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця». 18.07.1969 року під час робочого дня, в ході ліквідації аварії на аварійній трубі 11 км ділянки Шепетівка-Ланівці, з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав проникаюче поранення правого ока, про що був складений акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 18.07.1969 року №5/69. В жовтні 1969 року він звернувся до роботодавця з заявою про

__________________________________________________________________________ Головуючий у першій інстанції ОСОБА_3 Провадження № 22-ц/792/366/16

Доповідач - Карпусь С.А. Категорія № 53

відшкодування шкоди. 27.10.1969 року лікарсько-трудовою експертною комісією йому було встановлено III групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, інвалідність щороку продовжувалась, а в 1979 році встановлена безстроково. В грудні 1969 року Деражнянським районним відділом соціального забезпечення йому призначено пенсію по інвалідності. З того часу він вважав, що Відокремленим підрозділом Мостобудівельний поїзд №36 Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця» разом із пенсією проводиться відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоровя. Із настанням права на пенсію за віком він обрав такий вид пенсії і вважав, що після припинення отримання пенсії по інвалідності більше немає права на відшкодування шкоди завданої нещасним випадком на виробництві. На його звернення начальник відокремленого підрозділу Мостобудівельний поїзд № 36 підтвердив, що усі особові справи потерпілих чи інших застрахованих осіб, що мають право на страхові виплати, були передані до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві, однак підтвердження факту передачі немає, оскільки з часу передачі особової справи пройшло більше 14 років. Факт отримання особової справи Фондом заперечується. У звязку з чим, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, позивач просив визнати за ним право на відшкодування шкоди за актом про нещасний випадок на виробництві № 5/69 від 18.07.1969 року, складений ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця»;

зобовязати Державне територіально-галузеве обєднання «Південно-Західна залізниця» зробити розрахунок та здійснити виплату з відшкодування шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві за період з жовтня 1969 року до моменту передачі особової справи Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві з врахуванням індексації грошових доходів;

зобовязати Державне територіально-галузеве обєднання «Південно-Західна залізниця» відновити (сформувати) особову справу ОСОБА_1 та передати її в установленому порядку для продовження виплат Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві;

зобовязати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві прийняти його особову справу від Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця», здійснити перерахунок з моменту передачі особової справи та продовжити страхові виплати довічно.

Ухвалою Деражнянського районного суду від 15 вересня 2015 року до участі у справі в якості належного відповідача залучено Державне територіально-галузеве обєднання «Південно-Західна залізниця».

Рішенням Деражнянського районного суду від 16 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_1, представник ОСОБА_2 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначає, що суд встановивши факт обовязку ДТГО «Південно-західна залізниця» щодо відшкодування ОСОБА_1 шкоди на підставі акта про нещасний випадок на виробництві, безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог. Жодних заперечень щодо акту відповідач не надав, акту не оспорював, тим самим визнав право на отримання позивачем відшкодування. Вважає помилковими висновки суду щодо спливу строку позовної давності. Про порушення свого права позивач дізнався лише у 2015 році з листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві. З цього листа йому стало відомо, що всупереч нормам трудового законодавства його особова справа Державним ТГО «Південно-західна залізниця» не була сформована та в подальшому до Фонду не передавалась. В 1969 році від відповідача не надходило відмови у призначенні виплати за актом, тому до цього часу він вважав, що отримував належну йому виплату з відшкодування шкоди разом із пенсією по інвалідності. Крім того, постановою Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при поданні заяви на відшкодування шкоди після закінчення трьох років з дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника, присудження виплат провадиться з дня звернення з такими вимогами. Згідно ч.2 п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України право позивача на відшкодування шкоди виникло до набрання чинності ЦК України та продовжує існувати після набрання ним чинності, тому суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми діючого Цивільного кодексу України, згідно з якими позовна даність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя, а керувався положеннями ЦК УРСР 1963 року. Суд також не врахував, що внаслідок відсутності особової справи на підприємстві і в Фонді, він позбавлений можливості отримувати гарантовані державою страхові виплати.

ОСОБА_1, представники Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця» та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, про що свідчать поштові повідомлення. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, строки позовної давності встановлені ст. 71 ЦК УРСР 1963 року закінчилися, останній не звертався з клопотанням про їх поновлення і тому відсутні підстави для задоволення позову.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 10 липня 1969 року перебував у трудових відносинах з Мостобудівельним поїздом №36 Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця», працюючи на посаді теслі. 18 липня 1969 року під час ліквідації аварії на 11 км труби дільниці Шепетівка-Ланівці з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав проникаюче поранення правого ока, про що 18 липня 1969 року складено акт №5/69 про нещасний випадок на виробництві.

Висновком ЛТЕК, починаючи з 27 жовтня 1969 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності.

Мостобудівельний поїзд № 36 не є юридичною особою, є відокремленим підрозділом юридичної особи Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця».

Суд дійшов правильного висновку, що на підставі акта про нещасний випадок на виробництві від 18.07.1969 року в Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця» виник обовязок по відшкодуванню потерпілому шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя.

На той час спірні правовідносини регулювалися ст. ст. 440, 455, 456 ЦК Української РСР 1963 року та Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з їх роботою, затвердженими постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Президії ВЦРПС від 22 грудня 1961 р. N 483/25 (із змінами та доповненнями від 3 вересня 1963 р., 28 серпня 1968 р., 4 квітня 1972 р.), які не містили норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоровя.

У позовній заяві позивач просив визнати за ним право на відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоровя та зобовязати відповідачів нарахувати та здійснити виплату з відшкодування шкоди за період з жовтня 1969 року та продовжити їх виплату довічно.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся в серпні 2015 року.

Дослідженими судом доказами встановлено, що право на звернення до суду за захистом порушених прав виникло у позивача з наступного дня після складання акту з 19 липня 1969 року.

За таких обставин до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 цього Кодексу передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За правилами ст. 75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

За положеннями ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Давши належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у звязку з спливом строку позовної давності, клопотання про поновлення якого стороною не заявлялось.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що право ОСОБА_1 на відшкодування шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві виникло до набрання чинності ЦК України 2004 року і продовжує існувати після набрання ним чинності, не заслуговують уваги.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Проте за п. 6 Прикінцевих та перехідних положень правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом, строк предявлення позову ОСОБА_1 сплив задовго до набрання чинності ЦК України, тобто до 1 січня 2004 року, тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень п.3 частини першої ст. 268 ЦК України.

У звязку з цим не підлягають застосуванню положення затверджених постановою КМ України від 23 червня 1993 року №472 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, які діяли до 11.07.2001 року та ЗУ від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Не спростовують висновків суду першої інстанції і інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Деражнянського районного суду від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_4

Суддя /підпис/ ОСОБА_5

Суддя /підпис/ ОСОБА_6

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь