Справа № 487/3146/16-ц
Провадження № 2/487/1796/16
10.10.2016 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,
при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, -
Позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, надавши суду заяву, про розгляд справи за її відсутністю.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду предявленого позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що представник відповідача не зявився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви позивачки про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу №004771 від 09.06.2016 року. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався придбати предмет лізингу «Cheri Tiggo», у власність (отримати право на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування позивачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодрежувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства.
В тексті договору зазначено, що предметом договору є легковий автомобіль «Cheri Tiggo», але не зазначені технічні характеристики вказаного автомобілю.
Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносин, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), що передбачено ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є : предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту відповідно до ст.628 ЦК України.
Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Проте, договір фінансового лізингу № 004771 від 09 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», нотаріально посвідчено не було.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Судом встановлено, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Іншого у судовому засіданні відповідачем доведено не було.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.
Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.
Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Згідно з п. 1.3 вказаного вище договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу, зазначений у п. 1.1 Договору та специфікації, що є Додатком № 2 до Договору, у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором.
Так, п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.
У ст. 11 Договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу).
Належне виконання лізингоодержувачем обовязків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.
Отже, на такі правовідносини, що склалися між сторонами, поширюються, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.
Крім того, ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Отже для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві.
Згідно ч. 1 ст. 22 Закону про захист прав споживачів захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Із п.п. 1.1, 8.2. Договору, вбачається, що предмет лізингу, його остаточна вартість не визначені.
Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.
Зі змісту Договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною.
Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить мене в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.
Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права.
Майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувачу за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.
У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.
За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту відповідно до ст.628 ЦК України.
Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
У відповідності до вимог ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом про фінансовий лізинг.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника)відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
За правилами ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.
Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.
Між тим, із договору вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні технічні характеристики автомобіля, продавець (постачальник) тощо.
Отже, суд вважає, що за таких умов позивач був позбавлений можливості встановити, який саме автомобіль набуває за договором.
Наявність відомостей про марку, комплектацію, обєм двигуна, не індивідуалізують автомобіль, не вказують на його інші технічні дані, тобто не дають повного уявлення про предмет договору.
У договорі не міститься особи продавця (постачальника), що не дає впевненості у тому, що факт купівлі автомобіля відбудеться належним чином та у законний спосіб.
За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, погоджена сторонами вартість предмету лізингу і сам предмет лізингу є істотними умовами договору.
Статтею 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.
Із змісту договору вбачається, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Авансовий платіж це обовязків платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу.
З огляду на положення ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі «Визначення термінів», лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведеного у ст. 16 вказаного вище Закону.
Таку обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1 Договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем адміністративний платіж за організацію даного договору лізингодавцем не повертається.
За приписами ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.
Між тим, такі права позивача, як лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.
Так, відповідно до п.п. 12.1, 12.13 Договору при його розірванні позивач зазнає невиправдано великі збитки, оскільки адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Окрім того, до лізингоодержувача застосовуються додаткові штрафні санкції.
Таким чином, вбачається, що за невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у виді внесеного адміністративного платежу.
Такі умови договору є несправедливими та з огляду на те, що згідно п. 12.1 договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.
Відповідач не обґрунтовано встановив неспівмірний розмір адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Така послуга, у розумінні ст. 16 Закону про фінансовий лізинг, не є лізинговим платежем, та фактично полягала у виготовленні типової форми договору.
Отже, відповідач не поніс жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим.
Таким чином, умови договору про неповернення адміністративного платежу, штрафні санкції у випадку розірвання договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, наносять шкоду споживачеві.
В силу ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.
Такий факт є порушенням принципу справедливості та добросовісності та ставить позивача у невигідні фінансові умови.
Відповідно до положень ст. 19 Закону про захист прав споживачів підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально, вчинений за відсутності у відповідача відповідного дозволу ліцензії, то відповідно до ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1, 2 ст.215, ч. 1 ст. 220 ЦК України.
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004771 від 09 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто».
Згідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Відповідно до ст. 203 ЦКУ, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 204 ЦКУ, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Так, як вбачається з рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.
Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.
Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).
Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією ОСОБА_2 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.
Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 79, 88, 209, 212- 215, 218, 223 ЦПК України, ст.ст. 184, 202-205, 214-216, 220, 227, 628, 692, 799, 806-808 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004771 від 09 червня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 71 500 (сімдесят одна тисяча пятсот) гривень 00 копійок та комісію за переказ готівки у сумі 858 (вісімсот пятдесят вісім) гривень 00 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» судовий збір в дохід держави у сумі 723 (сімсот двадцять три) гривні 59 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.
СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА