Номер провадження: 22-ц/785/788/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання житлового приміщення приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 квітня 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року шлюб між ними розірваний.

Під час шлюбу була придбана квартира № 53 по вул. Балківській, 22-а, корп. 3 в м. Одесі, право власності на яку зареєстровано на ім'я відповідача. Рішення про придбання квартири (інвестування її будівництва), вибір квартири та підписання договору інвестування від 04 квітня 2005 року та договору кредиту від 13 квітня 2005 року приймалося під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а шлюб офіційно було зареєстровано через 11 днів після підписання договору інвестування та через два дні після підписання договору кредиту.

Посилаючись на те, що борг за кредитним договором сторони сплачували під час шлюбу за спільні кошти, а будинок було здано в експлуатацію 25 квітня 2008 року, і з цього часу ремонтні роботи та придбання меблів проводились також за спільні кошти подружжя, унаслідок чого об'єкт істотно збільшився у вартості, позивач, з урахуванням уточнень та посилаючись на ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України просила суд визнати квартиру № 53 по вул. Балківській, 22-а, корп. 3 в м. Одесі об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, провести поділ квартири та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року, яким шлюб було розірвано, встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з грудня 2010 року, з цього час вони проживають окремо за різними адресами, спільне господарство не ведуть.

04 січня 2012 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на квартиру № 53 по вул. Балківській, 22-а, корп. 3 в м. Одесі. Відповідно до договору про інвестування житла від 04 квітня 2005року на фінансування інвестування будівництва житла спірної квартири, ним отримано кредит. Розмір інвестицій за договором інвестування становить 151689 грн. 90 коп.

13 квітня 2005 року на виконання умов договору інвестування він сплатив всю суму договору в розмірі 151689 грн. 90 коп., про що свідчить квитанція від 13 квітня 2005 року Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк».

Позивач за зустрічним позовом вказував на те, що зазначені договори були укладені та повна оплата грошової суми за договором інвестування квартири була здійснена до укладення шлюбу, а за час перебування сторін у шлюбі він сплачував кредит за свої власні кошти й продовжує сплачувати кредит по теперішній час.

Також, 21 липня 2006 року за біржовою угодою транспортного засобу був придбаний автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак ВН 3494 (ANNA), його ринкова вартість становить 25 тис. дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 132500 грн. Тому вартість його частки від указаного автомобіля становить 65 750 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на положення ст. ст. 57, 60, 69-72 СК України, ОСОБА_4 просив суд визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю та визнати автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак ВН 3494 (ANNA) об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість частки вказаного автомобіля в розмірі 65750 грн.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано квартиру № 53 по вул. Балківській, 22-а, корп. 3 в м. Одесі об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано право власності на 1/2 частину квартири № 53 по вул. Балківській, 22-а, корп. 3 в м. Одесі за ОСОБА_3 та за ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (ANNA).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість частки у спільному майні автомобілі TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (ANNA) у розмірі 65 750 грн.

В решті зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про часткове скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким визнати спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_4 та вивести її зі спільної власності з ОСОБА_3, а також відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог.

Рішення суду в частині вимог про визнання спірного автомобіля обєктом спільної сумісної власності та його поділ не оскаржується, тому в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, врахувавши висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином, при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04.04.2005 року сторони вже виявили бажання вступити у шлюбні відносини та зазначений договір, відповідно до умов якого інвестувалося будівництво спірної квартири, було укладено в інтересах подружжя. Під час шлюбу, за період з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту були здійснені платежі на загальну суму 27291 доларів США. У спірній квартирі проводився повний ремонт, внаслідок чого вартість квартири істотне збільшилась за час шлюбу внаслідок спільних грошових витрат. Тому квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя й при її поділу кожному належить право на 1/2частину.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 04 квітня 2005 року між ПП «Прогрес-Риелтор» та ОСОБА_4 було укладено договір про інвестування № БАЛ-2-107.

Відповідно до положень Розділу 2 та п.п. 3.1, 5.1 зазначеного договору ПП «Прогрес-Риелтор» зобовязалося передати у власність ОСОБА_4 квартиру будівельний № 180 на 9 поверсі 3-ї секції за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 22-а, а останній зобовязався прийняти її та сплатити за неї інвестицію у розмірі 151689,90 гривень.

З метою виконання умов вказаного договору про інвестування щодо внесення грошової суми, що сплачується за обєкт інвестування, в розмірі 151689,90 гривень, ОСОБА_4 звернувся до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» для отримання кредитних коштів.

13 квітня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_4 було укладено договір кредиту № 2005/08/167, відповідно до положень статті 1 якого банком було надано кредит у розмірі 23000 доларів США на фінансування інвестування будівництва житла квартири № 180 за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 22-а.

На виконання умов договору про інвестування від 13 квітня 2005 року ОСОБА_4 у той же день сплатив на рахунок ПП «Прогрес-Риелтор» грошові кошти в розмірі 151689,90 гривень.

Одночасно, 13 квітня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку банку квартиру на 9 поверсі, загальною площею 76,91 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

15 квітня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси було зроблено відповідний актовий запис № 238.

27 лютого 2008 року між ПП «Прогрес-Риелтор» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04.04.2005 року, згідно з якою квартирі під будівельним № 180 було присвоєно № 53.

25 квітня 2008 року Житловий комплекс з вбудовано-прибудованим торгівельним центром за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 22-а було здано в експлуатацію на підставі акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

27 травня 2008 року відповідно до акту приймання-передачі до договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року ОСОБА_4 прийняв у власність від ПП «Прогрес-Риелтор» квартиру № 53 у корпусі № 3 у будинку № 22-а по вулиці Балківській у місті Одесі.

05 червня 2008 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру № 53 в житловому будинку № 22-а корп. № 3 по вул. Балківській, в якому власником цієї квартири зазначено ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 04 липня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

04 січня 2012 року ОСОБА_4 отримано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 25.11.2015 року (справа № 6-2333цс15) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є :1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуто (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає всім цим критеріям.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як розяснено у п. п. 23, 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Вирішуючи спір в частині поділу спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладання договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04.04.2005 року сторони вже виявили бажання вступити у шлюбні відносини та зазначений договір, відповідно до умов якого інвестувалося будівництво спірної квартири, було укладено в інтересах подружжя, борг за кредитом за спірну квартиру виплачувався частково під час шлюбу, тому дана квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, що на виконання умов договору про інвестування від 13 квітня 2005 року ОСОБА_4 у той же день сплатив на рахунок ПП «Прогрес-Риелтор» грошові кошти в розмірі 151689,90 гривень, з яких 121129,50 грн. кредитні кошти (23000 доларів США х 526,6500 грн. : 100), а 30560,40 грн. особисті збереження ОСОБА_4 (20,15 % від вартості інвестиційного внеску).

Отже, інвестиційний внесок є особистою приватною власністю ОСОБА_4, й майно, придбане на ці кошти, є особистим майном ОСОБА_4, тому не породжує будь-яких прав та обовязки та як наслідок цього отримання частки у майні.

Одночасно, посилання суду першої інстанції на те, що на момент укладення зазначеного договору про інвестування сторони вже виявили бажання вступити у шлюбні відносини, відповідно до Положення пункту 9 ОСОБА_6 2 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, (державна реєстрація шлюбу проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану після закінчення одного місяця з дня подання нареченими заяви про державну реєстрацію шлюбу) та зазначений договір, відповідно до умов якого інвестувалося будівництво спірної квартири, було укладено в інтересах подружжя є безпідставними, оскільки встановлено, що до 29 березня 2005 року ОСОБА_4 перебував в іншому офіційно зареєстрованому шлюбі.

Судом першої інстанції не встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу до офіційної його реєстрації згідно із положеннями ст. 74 СК України.

Тому висновок районного суду щодо визнання договору про інвестування спірної квартири таким, що укладено в інтересах сімї, є безпідставним.

Також, задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що під час перебування сторін у шлюбі з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року здійснювалось погашення заборгованості за договором кредиту № 2005/08/167 від 13 квітня 2005 року на загальну суму 27291,00 доларів США.

Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року, яким шлюб між сторонами було розірвано, встановлено, що шлюбні стосунки між ОСОБА_4 та відповідачкою припинено з грудня 2010 року, з цього часу вони проживають окремо за різними адресами, спільне господарство не ведуть.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, сторони припинили спільне проживання та ведення господарства з грудня 2010 року, й відповідач ОСОБА_4 продовжував сплачувати заборгованість за кредитом до листопада 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що з 15 квітня 2005 року по грудень 2010 року, відповідачем було сплачено 151305,08 грн. за кредитом, відсотками, після припинення сімейних відносин ОСОБА_4 погашено 113702,12 грн. заборгованості за кредитом, відсотками (плюс 30560,40 грн. власних коштів ОСОБА_4 сплачених згідно із інвестиційним договором 13 квітня 2005 року).

Остаточно заборгованість за кредитом повністю погашена ОСОБА_4 перед банком лише 13.10.2015 року.

Встановлені обставини підтверджуються відповідними довідками та квитанціями банку, які є в матеріалах справи.

Не приймаючи до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4 про те, що погашення заборгованості за кредитом здійснювалось за його власні кошти, суд першої інстанції застосував до правовідносин ч. 2 ст. 62 СК України, якою передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Однак судом не враховано, що дана редакція закону діє згідно із Законом України № 524-V від 22 грудня 2006 року, яка набрала чинності з 16 січня 2007 року.

До цього часу була чинною така редакція ч. 2 ст. 61 СК України, а саме, обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий у банківську (кредитну) установу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 стверджував, що його заробітна плата до сімейного бюджету не вносилась, відповідач надав довідки про доходи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2010 року, з яких вбачається, що він працював в Одеської філії ПрАТ «Київстар» на посаді начальника відділу та отримував достойну заробітну плату.

Оскільки встановлено, що державна реєстрація права власності на квартиру № 53 у корпусі № 3 у будинку № 22а по вулиці Балківська у місті Одеса відбулась 30 січня 2012 року на підставі свідоцтва про право власності САЕ 573882 від 04.01.2012, свідоцтво видане на підставі договору № БАЛ-2-107 про інвестування від 04.04.2005 року, додаткової угоди від 27.02.2008 року, акту приймання-передачі від 27.05.2008 року, тому право власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_4 із договору про інвестування, укладеного 04.05.2005 та повністю ним виконаного 13.04.2005 року - до укладання шлюбу з ОСОБА_3, а не із договору кредиту.

Отже належними та допустимими доказами підтверджено, що спірна квартира придбана за власні кошти відповідача ОСОБА_4 ще до шлюбу, він продовжував сплачувати кредит на її придбання за власні кошти тривалий час й після припинення шлюбних відносин до листопада 2015 року.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини ОСОБА_3 до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 в процесі розгляду справи не заявляла позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 частини грошових коштів, сплачених як кредит за час спільного проживання подружжя.

В той же час, відмова у позові про визнання квартири спільної сумісної власності не позбавляє ОСОБА_3 права на звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення частки грошових коштів, які були сплачені на погашення кредиту під час спільного проживання подружжя та на доказування цього факту в рамках іншого судового провадження.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції зазначено, що під час перебування сторін у шлюбі було здійснено істотне збільшення вартості спірної квартири шляхом проведення ремонтних робіт. Проте, такий висновок суду не підтверджений належними доказами.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, предметом доказування є збільшення вартості квартири та істотність такого збільшення внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, або затрат позивача незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що в квартирі було проведено ремонтні роботи, що не заперечувалось сторонами по справі. В ході розгляду справи сторони визнавали, що в квартирі дійсно було проведено ремонтні роботи, що також підтверджується матеріалами справи та показами свідків. Проте, сам факт проведення ремонту сам по собі не свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкту. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Обов'язок доведення тієї обставини, що саме в період перебування сторін у шлюбі спірна квартира істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а саме, позивачки, покладається на ОСОБА_3

Проте, зазначені обставини позивачкою не доведені, а відповідно до ст. 62 СК України сам факт проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт по оздобленню квартири, що належить іншому із них, без встановлення істотності збільшення у вартості, не є підставою для визнання цієї квартири спільною власністю.

За таких обставин, експертне дослідження № 4/д-16-2801 від 01.02.2016 року наданого представником ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції є необґрунтованим, клопотань про призначення відповідної експертизи позивачкою не заявлялося.

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю сторін і визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини квартири.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не встановив усіх обставин, які мають значення для вирішення справи, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає до застосування та не дав їм належної оцінки.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволені вимог позову про визнання спірної квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2частини квартири, та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання спірної квартири обєктом особистої приватної власності.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання квартири обєктом особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру № 53, загальною площею 77,1 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., в будинку № 22А, корпус 3, по вул. Балківської в м. Одесі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_7

ОСОБА_2