У Х В А Л А

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космонавтів-132-В», товариства з обмеженою відповідальністю «Нікодім-Сервіс», орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2012 року її було визнано такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 23 листопада 2012 року її було знято з реєстрації у вказаному житловому приміщенні, а 14 грудня 2012 року загальними зборами об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космонавтів-132-В» (далі - ОСББ «Космонавтів-132-В») прийнято рішення про вселення у зазначену кімнату ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

04 березня 2013 року ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року її було визнано такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 Проте рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2013 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. На виконання вказаного рішення апеляційного суду 22 жовтня 2013 року її було зареєстровано у спірній кімнаті.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що відповідачі відмовляються звільнити зазначену вище кімнату у добровільному порядку, а вона зареєстрована у ній і має право на проживання, позивачка просила виселити їх з цієї кімнати.

У лютому 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому посилалися на те, що з 14 грудня 2012 року вони набули права користування кімнатою АДРЕСА_2 на підставі рішення загальних зборів кооперативу. ОСОБА_3 у цій кімнаті не проживає з 2004 року, про що 10 липня 2012 року було складено відповідний акт.

Враховуючи викладене, позивачі на підставі ст. 71 ЖК УРСР просили визнати відповідачку такою, що втратила право користування зазначеною кімнатою.

Справа судами розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, просять скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а їх зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що рішення суду про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною кімнатою, було скасовано, а тому вона має право користуватися цією кімнатою та захищати свої права шляхом виселення із неї відповідачів, як тимчасових жильців.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що відповідачі були тимчасово вселені до спірної кімнати після ухвалення рішення суду про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловою площею, але після скасування цього рішення вони не повинні перешкоджати позивачці у відновленні її житлових прав.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 2 квітня 2011 року загальні збори товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут-ТСТ» (далі - ТОВ «Добробут-ТСТ») прийняли рішення про створення ОСББ «Космонавтів-132-В» та передачу на його баланс будівлі гуртожитку АДРЕСА_2

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2012 року ОСОБА_3 було визнано такою, що втратила право користування кімнатою НОМЕР_1 у зазначеному будинку.

23 листопада 2012 року ОСОБА_3 було знято з реєстрації у вказаному житловому приміщенні, а 14 грудня 2012 року загальні збори ОСББ «Космонавтів-132-В» прийняли рішення про вселення у спірну кімнату ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2013 року зазначене заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2013 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

З урахуванням зазначеного рішення суду ОСОБА_3 22 жовтня 2013 року зареєстровано у спірній кімнаті.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилались на те, що ОСОБА_3 у цій кімнаті не проживала з 2004 року та на підставі норм ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР втратила право користування кімнатою до їх вселення у неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Ураховуючи те, що правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правого режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2013 року, яким скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою, встановлено, що ОСББ «Космонавтів-132-В» не є належним позивачем у даній справі (а.с. 129).

Суд апеляційної інстанції не врахував, що саме з цих підстав у задоволенні позову ОСББ «Космонавтів-132-В» про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою, було відмовлено, тобто не через те, що вона має право на проживання у спірній кімнаті. Зазначеним рішенням суду встановлено, що реєстрація ОСОБА_3 у даній кімнаті не породжує у неї права проживання у ній.

При цьому апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної правової оцінки акту ОСББ «Космонавтів-132-В» від 10 липня 2012 року про відсутність ОСОБА_3 у спірній кімнаті з 2004 року, тобто понад шість місяців (а.с. 151), а також посиланням відповідачів на те, що з 2004 року вона проживає у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, яку отримала у спадок.

Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив й посилань на те, що ордер на вселення ОСОБА_3 до спірної кімнати не видавався, а поліпшення житлових умов вона не потребує, відтак, не встановив, чи має вона право на звернення до суду за захистом свої порушених прав.

Разом з тим, рішенням загальних зборів ОСББ «Космонавтів-132-В» від 14 грудня 2012 року спірна кімната була виділена ОСОБА_4 як працівнику цього об'єднання із сім'єю, що потребує поліпшення житлових умов, і на теперішній час вони користуються кімнатою, а тому відповідно до ст. ст. 3, 15 ЦК України мають право на захист своїх прав та інтересів у суді, у тому числі й на звернення із позовом про визнання особи, яка не проживала у житловому приміщенні понад шість місяців, такою, що втратила право користування житлом.

При цьому апеляційний суд не виконав вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якими висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, оскільки суд касаційної інстанції при скасуванні попередніх судових рішень вказав на передчасність визначення ОСОБА_3 неналежним позивачем за пред'явленим нею позовом, що не означає, що при новому розгляді має бути ухвалено рішення суду без дослідження і врахування усіх доказів у справі.

Натомість апеляційний суд взагалі не дослідив обставин справи, не оцінив надані сторонами докази, у тому числі й щодо зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, якого не було заявлено до вирішення справи судом касаційної інстанції.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська