АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/504/16 Доповідач - Храпак Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - позивача ОСОБА_1, її представників - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третьої особи - представника Служби у справах дітей Тернопільської РДА - Романцова О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської РДА про відібрання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

у листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа Служба у справах дітей Тернопільської РДА про відібрання дитини ОСОБА_8, 2009 року народження, та негайне повернення дитини матері.

В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що позивач є мамою дитини, а відповідачі, котрі є дідом, бабою та рідною тіткою дитини, і з якими у позивача склалися досить напружені стосунки, з серпня 2015 року утримують без жодної правової підстави сина позивача, ОСОБА_8, 2009 року народження, в будинку по вул. Польовій, 28 в смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області. В зв'язку з чим позивач позбавлена можливості виховувати сина, турбуватися про нього, проводити з ним час, й подальше перебування дитини у розлуці з матір'ю може призвести до невиправданої втрати родинного зв'язку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено відібрати дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та передати матері дитини ОСОБА_1.

При виконанні рішення врахувати висновки, викладені у рекомендаціях психолога від 15.02.2016 року №87/01-056, про необхідність психокорекційної та профілактичної роботи дитини з психологом з метою відновлення психоемоційного стану дитини.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 487,20 гривень судового збору, сплаченого при звернення до суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі, посилаючись на те, що дане рішення базується в основному на доводах позивача та неповній і неналежній оцінці доводів та доказів, що містяться в матеріалах справи, а також невірного застосування норм права. Зазначив, що суд першої інстанції при винесені рішення не взяв до уваги усіх заявлених клопотань, які вказували на те, що над дитиною вчинялася наруга з боку його батьків, і не врахував думку дитини щодо місця проживання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник Служби в справах дітей Тернопільської РДА - Романцов О.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу визнав, проте зазначив, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року слід залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися повторно, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала їх неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання також не з'явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, при цьому подавши клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв'язку з перебуванням з 6.05.2016р. на лікуванні.

Відповідно до ст.27 ч.3 ЦПК України особи зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно зі ст.11 Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася 1 вересня 2006 року (ЗУ від 11.01.2006р. № 3303-1У), судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей. Якщо відповідні судові й адміністративні органи не досягли ніякого рішення протягом шести тижнів із дати початку процедур заявник має право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Отже, по даній категорії справ існують скорочені строки їх розгляду.

Не дивлячись на це, відповідач ОСОБА_5 5.04.2016 заявив клопотання про надання йому можливості скористатися правовою допомогою, в зв'язку з чим слухання справи було відкладено на 8.04.2016. Однак 6.04.2016 відповідачем ОСОБА_5 в канцелярію суду було подано клопотання про відкладення розгляду його апеляційної скарги у зв'язку з тим, що він знаходиться на лікуванні. 8.04.2016 о 10 год. 52 хв. слухання справи за клопотанням ОСОБА_5 була відкладено на 10.05.2016 у зв'язку з тим, що останній перебуває на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділі ТРТМО. Проте, 8.04.2016 біля 16.00 год. ОСОБА_5 самостійно покинув відділ і за порушення лікарняного режиму був виписаний зі стаціонару, що підтверджується довідкою ТРТМО від 19.04.2016 (а.с.299).

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_5 зловживає своїми процесуальними правами, затягуючи розгляд справи, що дає підстави визнати його неявку 10.05.2016 в судове засідання без поважних причин.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року) передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосуванню закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

Отже, вказана стаття містить правові засади для якнайшвидшого припинення самоуправства щодо самовільної зміни місця проживання дитини. Дана правова норма базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю дитини ОСОБА_8, 2009 року народження.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21.02.2012 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, і визначено місце проживання дитини - сина ОСОБА_8, 2009 року народження, з матір'ю.

По завершенню відпочинку на морі, 10.08.2015 року сестра позивачки - ОСОБА_7, за згоди ОСОБА_1, забрала в гості сина позивача ОСОБА_8 до смт. Велика Березовиця Тернопільського району, де по вул. Польовій, 28 проживають відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, котрі є бабою та дідом ОСОБА_8, а також їх донька ОСОБА_7 .

29.08.2015 року, коли позивач приїхала забрати дитину, відповідачі відмовилися повернути ОСОБА_1 сина, мотивуючи тим, що зі сторони біологічного батька дитини ОСОБА_9 відбулося сексуальне розбещення малолітнього сина в нетрадиційній формі, а мама дитини, знаючи про це, не вчиняла жодних дій для захисту дитини.

Проте судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу з приводу зазначеного доводу, а сам факт внесення відомостей до ЄРДР, в порядку ст.214 КПК України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, не свідчить про доведення в установленому законом порядку вини (відсутній обвинувальний вирок суду) позивача ОСОБА_1 чи ОСОБА_9

Крім цього, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з жовтня 2015 року проживає за іншою адресою, ніж колишній її чоловік ОСОБА_9, зокрема, по АДРЕСА_1, що підтверджується актом від 17.12.2015, складеним за участі головного інженера, кадровика та паспортиста Львівського КП 507 відділу ЖКГ РДА м.Львова та актом обстеження умов проживання від 5.01.2016, затвердженим головою Личаківського РДА м.Львова.

Також, судом не здобуто будь-яких доказів відносно того, що за попереднім місцем проживання малолітнього ОСОБА_8, тобто з матір'ю, створюватиметься реальна небезпека для його життя чи здоров'я.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом не було враховано думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя, оскільки на виконання ухвали суду від 02.02.2016 психологом Хмельницького міського Центру служб сім'ї, дітей і молоді, було проведено консультування та первинне обстеження психоемоціного стану дитини, за результатами якого складено рекомендації психолога від 15.02.2016 № 87/01-056, які при постановлені рішення повністю враховані.

Крім цього, відповідачами не заявлялося позову про встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_8, чи про відібрання дитини, чи про позбавлення батьківських прав, а навпаки рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21.02.2012 визначено місце проживання дитини - сина ОСОБА_8, 2009 року народження, з матір'ю.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.М. Храпак