Провадження № 2/712/412/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі

головуючого/судді Романенко В.А.

при секретарі - Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 01 березня 2013 року, відповідач ОСОБА_3, взяв у неї в борг 20000 доларів США, що згідно довідки ПАТ «МЕГАБАНК», № 257/01 від 18 листопада 2015 року, станом на 01 березня 2013, по курсу 7,993 грн. за 1 долар США, становило 159860 грн., які зобовязався повернути до 01 січня 2014 року. В підтвердження взятих на себе зобовязань по договору позики, відповідачем ОСОБА_3, була складена відповідна розписка від 01 березня 2013 року. Зазначену суму в розмірі 20000 доларів США, відповідач взяв у неї в присутності свого батька, ОСОБА_4, про що останній і засвідчив на складеній відповідачем розписці.

Крім зобовязань по поверненню основного боргу, відповідач взяв на себе зобовязання сплачувати 3% в місяць на залишок суми боргу. Так, відповідач ОСОБА_3, добросовісно виконував свої зобовязання по сплаті процентів лише до 01.11.2013 року, після чого перестав виконувати взяті на себе зобовязання по договору позики, взагалі. У вказаний термін, тобто 01 січня 2014 року, відповідач ОСОБА_3, борг не повернув.

Згідно довідки ПАТ «МЕГАБАНК», № 257/01 від 18 листопада 2015 року, станом на 18.11.2015 року, курс долара США складає 23,77 грн. за долар США.

Таким чином сума боргу, з урахуванням індексу інфляції складає: 20000 X 23,77 = 475400 грн.

Борг по сплаті процентів складає: 3% від 20000 = 600, сплата процентів прострочена за 25 місяців, за період з 01.11.2013 року по 01.11.2015 року включно. Таким чином 600 X 25 = 15000 доларів США, що станом на 18.11.2015 року, складає: 15000 X 23,77 = 356550 грн. Загальна сума боргу складає: 475400 + 356550 = 831950 грн.

Після її багаторазових звернень з вимогою виконати взяті на себе зобовязання по договору позики та сплатити борг, відповідач гроші не повернув і по теперішній час, та продовжує ухилятися від виконання зобовязань, на її прохання про добровільну сплату боргу не реагує та до цього часу борг не погасив жодним чином.

Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3, на її користь, борг за договором позики в розмірі - 831950 грн., та 6890 гривень судових витрат.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та пояснила про те, що ОСОБА_3 розписки від 01.03.2013 року не складав, не підписував і грошей у позивача ОСОБА_1 не позичав. Висновок судово-технічної експертизи підпису на розписці повністю підтверджує покази ОСОБА_3Є надані ним в судовому засіданні. Хто виконав факсиміле підпису від імені ОСОБА_3 останньому не відомо, крім того рельєфне кліше з зображенням підпису ОСОБА_3 не виготовляв і не використовував.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, та в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Предметом договорів позики у справі є іноземна валюта.

Згідно статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 553 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 553 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України в постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року по справі № 6-79 цс 14 незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

В позовній заяві та в судовому засіданні позивач стверджує, що 01 березня 2013 року відповідач ОСОБА_3 взяв у неї, ОСОБА_1 в борг 20000 доларів США, які зобовязався повернути до 01 січня 2014 року. В підтвердження взятих на себе зобовязань по договору позики, відповідачем ОСОБА_3, була складена відповідна розписка від 01 березня 2013 року, яка міститься в матеріалах справи. Зазначену суму в розмірі 20000 доларів США, відповідач взяв у ОСОБА_1 в присутності свого батька, ОСОБА_4, про що останній і засвідчив на складеній відповідачем розписці.

Крім зобовязань по поверненню основного боргу, ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання сплачувати 3% в місяць на залишок суми боргу.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував факт укладення спірної розписки від 01 березня 2013 року та пояснив, що ніяка розписка ним не видавалася, кошти в борг ним не бралися.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2016 року по даній цивільній справі призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 13.04.2016 року № 163/16-23 «Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 01.03.2013 року про отримання коштів в борг у ОСОБА_1 насправді підписом не являється відтиском рельєфного кліше з зображенням підпису (факсиміле підпису).

Почеркознавче питання щодо виконання підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 01.03.2013 року не вирішувалось, так як у даній розписці підпис від імені ОСОБА_3 відсутній, в розписці нанесений відтиск рельєфного кліше з зображенням підпису (факсиміле підпису).»

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 суду пояснили, що кошти у розмірі 20000 доларів США у них під розписку взяла ОСОБА_1, яка пояснила що дані кошти їй потрібні для передачі ОСОБА_3 В подальшому їм стало відомо, що ОСОБА_1 передала кошти ОСОБА_3, який спершу повертав кошти, але потім перестав і сказав що у нього не має коштів для того щоб повернути борг.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_3 являється його рідним сином. 01.03.2013 року його син ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 кошти, та обіцяв повернути у строк вказаний в розписці. Кошти ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а потім вже позичила ОСОБА_3 Однак, дані покази свідка ОСОБА_3 суд не може взяти до уваги, оскільки позивач ОСОБА_1 являється дружиною ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_4 Крім того, в судовому засіданні свідком ОСОБА_4 було зазначено що при передачі коштів він не був присутнім, запис в розписці від 01.03.2013 року дійсно зроблений ним, але вже після передачі коштів дома, коли повернулася дружина, при передачі коштів він не був присутнім.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що її син ОСОБА_3 не міг написати спірну розписку від 01.03.2013 року оскільки в той день син знаходився цілий день дома, у нього захворіла дочка за якою він доглядав. Ніяких коштів її син не міг брати у борг, тому що вона його забезпечує і в ніяких коштах він не нуждається.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що про розписку від 01.03.2013 року йому стало відомо від сестри ОСОБА_7 та племінника ОСОБА_3 Ніяких коштів ОСОБА_3 не міг брати в борг, оскільки ОСОБА_7 повністю його забезпечує.

На підтвердження доводів позивач клопотала, про приєднання до справи аудіо записів розмов між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, отриманих на телефон.

Суд відмовив у приєднанні як доказу аудіо запису, здійсненні на телефон, оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20.10.2011 року №12-рп/2011, відповідно до положень пунктів 3.3, 3.4 якого, проведення оперативно-розшукової діяльності громадськими, приватними організаціями та особами, іншими органами чи їх підрозділами, крім визначених у частині першій цієї статті, заборонено. Конституційний Суд України вважає, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою згідно з частиною другою статті 66 Кодексу речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як зазначено у ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, а також з урахуванням думки відповідачів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно ч. 5 ст. 154 ЦПК України питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Вивчивши матеріали справи та з урахуванням того, що при забезпеченні позову цивільне процесуальне законодавство в однаковій мірі захищає інтереси як позивача, так і відповідача, законні права якого не можуть бути порушені, суд вважає, що є підстави для скасування заходів забезпечення позову застосованих 16 грудня 2015 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 154, 212, 213-215, 218 ЦПК України, на підставах ст.ст. 15, 16, 192, 202, 207, 533, 553, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль HYUNDAI ІХ 35, номер державної реєстрації СА0063ВВ, білого кольору, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 та заборони його відчуження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення направити до Регіонального сервісного центру МВС України в Черкаській області, Першої Черкаської державної нотаріальної контори - для виконання.

Головуючий: