У Х В А Л А

16 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 4 червня 2014 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 3 лютого 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, за участю прокурора Приморського району м. Одеси, про визнання недійсними позбавлення реєстрації, розпорядження, свідоцтв на право власності й договори відчуження спірних квартир, а також зобов'язання видати ордер на вселення, відшкодування майнової й моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 3 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від

4 червня 2014 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, зустрічні позовні вимоги задовольнив, визнав ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирами НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 3 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 4 червня 2014 року залишила без змін.

8 лютого 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статей 22, 47, 64 Конституції України та статті 274 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи свої доводи заявник послався на ухвалу колегії суддів з касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2007 року.

Водночас заявник просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання, на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що позивач у 1996 році добровільно та зі своєї власності волі вибув на інше постійне місце проживання з метою створення сім'ї, тому він, відповідно до статті 107 ЖК України є таким, що втратив право користування спірними жилими приміщеннями.

Наданою для порівняння ухвалою від 27 липня 2007 року колегія суддів з касаційного розгляду справ скасувала ухвалені у справах рішення і направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, оскільки судами не з'ясовано в якій квартирі та з якого часу ОСОБА_4 не проживає, хто сплачував комунальні послуги у спірній квартирі і за яку кількість членів сім'ї тощо.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження своїх доводів, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 4 червня 2014 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 3 лютого 2014 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, за участю прокурора Приморського району м. Одеси, про визнання недійсними позбавлення реєстрації, розпорядження, свідоцтв на право власності й договори відчуження спірних квартир, а також зобов'язання видати ордер на вселення, відшкодування майнової й моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 4 червня 2014 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 3 лютого 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема