Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та договорів купівлі - продажу, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 24 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року прокурор Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації (далі - Обухівська РДА) звернувся до суду з указаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що розпорядженням голови Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35 затверджено розроблений ТОВ «Дельта 2003» проект землеустрою щодо відведення у власність відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, площею по 2 га кожна, загальною площею 28 га. На вказані земельні ділянки відповідачам видано державні акти, які 09 червня 2009 року пройшли державну реєстрацію. У подальшому між указаними відповідачами та ОСОБА_17 були укладені договори купівлі-продажу, на підставі яких ОСОБА_17 придбав 14 земельних ділянок загальною площею 28 га, отримав єдиний державний акт на вказану земельну ділянку, який пройшов державну реєстрацію. Позивач зазначив, що вказані земельні ділянки знаходяться в межах 100-метрової прибережної водозахисної смуги Канівського водосховища річки Дніпро, тому відносяться до земель водного фонду, та згідно з п. «д» ч. 4 ст. 84 3К України не підлягають передачі у приватну власність.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на ім'я відповідачів та договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 17 червня 2009 року недійсними і витребувати її у ОСОБА_17 на користь держави в особі Обухівської РДА Київської області.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 грудня 2013 року у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Обухівської РДА Київської області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі Перший заступник прокурора Київської області просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано доказів затвердження технічної документації та проекту відведення і визначення меж водоохоронних зон, у тому числі захисних смуг вздовж річок на території Обухівського району, затверджених відповідним рішенням уповноваженого органу, у зв'язку з чим, перешкод для передачі зазначених земельних ділянок у приватну власність відповідачів не було. При цьому, взяв до уваги технічний звіт, згідно якого земельна ділянка площею 28 га, що належить ОСОБА_17, знаходиться за межами стометрової прибережної захисної зони Канівського водосховища.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, виходив з того, що Обухівська РДА не мала права передавати спірні земельні ділянки у власність відповідачам, їх передача була здійснена з порушенням вимог закону. При цьому зазначив, що на сьогоднішній день розпорядження голови Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35, яке було підставою для передачі у приватну власність відповідачів спірних земельних ділянок та отримання ними відповідних оспорюваних прокурором державних актів, є чинним, а визнання недійсним державного акту на право власності на землю, як самого по собі правоустановлюючого документа, за наявності рішення органу місцевого самоврядування, що надало право на отримання цього правоустановлюючого документа, не передбачено.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що розпорядженням голови Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35 затверджено розроблений ТОВ «Дельта 2003» проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 земельних ділянок для ведення селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області площею 2 га кожна, загальною площею 28 га.

09 червня 2009 року відповідачі отримали державні акти на право власності на земельні ділянки по 2 га кожний.

17 червня 2009 року між ними та ОСОБА_17 були укладені договори купівлі-продажу зазначених земельних ділянок.

18 серпня 2009 року ОСОБА_17 отримав один державний акт на право власності на земельну ділянку площею 28 га в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Розпорядженням Обухівської РДА від 18 травня 2011 року № 513 скасовано попереднє розпорядження РДА від 16 січня 2009 року № 35 на підставі протесту прокурора.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2014 року розпорядження голови Обухівської РДА від 18 травня 2011 року № 513 «Про скасування розпорядження голови Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35» визнано протиправним та скасовано.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. (редакція норм кодексу, яка діяла на час виникнення спірних відносин).

Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Статтею 88 ВК України встановлено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною 100 метрів уздовж для великих річок, водосховищ на них та озер.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 та яка згідно із ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146, 149, 151, 153 - 158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Таким чином, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13, від 01 липня 2015 року № 6-319цс15, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, встановивши факт незаконного надання у власність відповідачам земельних ділянок за рахунок земель водного фонду, у порушення вимог статей 212, 213, 215, 313, 316 ЦПК України та без урахування зазначених правових позицій, неповно з'ясував усі обставини, які мають істотне значення для вирішення справи, не звернув уваги на те, що визнання недійсними державних актів є окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядкута обмежився лише чинністю розпорядження Обухівської РДА від 16 січня 2009 року, на підставі якого видано оспорювані державні акти. При цьому, не врахував, що відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 212 - 215, 303, 316 ЦПК України, не дотримався норм процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених частинами 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська