У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилалося на те, що 14 лютого 2006 року між сторонами укладений кредитний договір № PLF0SH00000182, відповідно до якого ОСОБА_6 надано кредит у розмірі 5 000 грн строком до 14 лютого 2008 року зі сплатою 2 % щомісяця.

Позичальниця порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Судовим наказом Решетилівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2008 року з відповідачки стягнуто на користь позивача 4 778 грн 17 коп. ОСОБА_6 не повертає кредитні кошти та відсотки за користування ними, у зв'язку з чим станом на 13 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 21 966 грн 98 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 09 липня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що після отримання банком судового наказу про стягнення з позичальниці заборгованості, у позивача не має підстав для нарахування відсотків за користування кредитом, а позивачем не заявлені вимоги про стягнення коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено, що 14 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір № PLF0SH00000182, відповідно до якого ОСОБА_6 було надано кредит у розмірі 5 000 грн строком до 14 лютого 2008 року зі сплатою 2 % щомісяця.

У пункті 5.1 кредитного договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного повернення позичальником кредиту.

Позичальниця порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку утворилась заборгованість.

Судовим наказом Решетилівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2008 року з відповідачки стягнуто на користь позивача 4 778 грн 17 коп.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог − відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до змісту ст. ст. 599, 600, 601, 604−609 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбаченого договором або законом, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з вимог, передбачених у ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України щодо змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

У свою чергу суди не з'ясували, чи звертався банк до виконавчої служби для пред'явлення судового наказу до виконання, а також у матеріалах справи відсутні докази невиконання відповідачкою судового рішення, що давало би право позивачу продовжувати нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, які не повернуто позичальницею.

При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з'ясували всіх обставин справи та передчасно зробили висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, чим допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
О.М. Ситнік