ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5353/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі головуючого судді Комаревцевої Л.В., за участю секретарів Борисова М.О., Палій Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору від 02.07.2014 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з метою врегулювання суперечностей щодо користування, розпорядження та володіння спірною квартирою, яку він отримав на сім'ю 05.08.1993 року по ордеру від Міністерства оборони України, 02.07.2014 року між ним та ОСОБА_3, яка є його донькою, було укладено письмовий договір «Про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору». Позивачем було виконано усі дії та умови договору у визначений строк та у повному обсязі, проте відповідач кошти в розмірі 15 000 доларів США йому не передала, на картковий рахунок не перерахувала. Оскільки відповідач повинна сплатити позивачу суму заборгованості, індекс інфляції за весь час прострочення, пеню, 3% річних, а також збитки у вигляді упущеної вигоди, ОСОБА_2, з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с.29-32), просив стягнути на його користь кошти у сумі 38 560,58 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань - відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 19.09.2016 року, представником відповідача було подано зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору від 07.07.2014 року, який було прийнято до розгляду 07.10.2016 з первісним позовом ( а.с. 172-173) ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати.

Представник позивача (за зустрічним позовом) вказує, що оспорюваний договір є таким, що укладено з порушенням законодавства України і недійсність даного договору передбачена ст. 203 ЦК України та удаваним правочином, недійсність якого передбачена ст. 235 ЦК України, та який вчинено з метою приховати інший правочин. Крім того, даний договір укладено сторонами, які не мали права на розпорядження нерухомим майном не мали повноважень на укладання такого договору.

Зокрема, представники позивача (за зустрічним позовом) вказують, що оспорюваний договір був укладений сторонами з метою врегулювання суперечностей, щодо користування, розпорядження та володіння спірною оселею, яку отримав ОСОБА_2 на сім'ю 05.08.1993 року по ордеру № 01431 серія Б від Міністерства оборони України. Крім того, зміст пунктів оспорюваного договору в цілому та окремо не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме вимогам справедливості, добросовісності та розумності, суперечать та відступають від актів цивільного законодавства, не відповідають вимогам, які встановлюються та є необхідними для чинності правочинів. В тому числі, представники позивача стверджують, що відповідач за зустрічним позовом уклав договір з метою відплатної передачі своїх прав власника, за ринковими цінами. Отже, правочин, який є предметом спору, укладений на передачу не майнового права з порушенням законодавства, з перевищенням повноважень сторін без участі власника та є удаваним, з метою приховати інший правочин. Приймаючи до уваги викладене, просять задовольнити зустрічний позов, а у задоволенні первісних позовних вимог - відмовити.

В свою чергу від позивача за первісним позовом через канцелярію суду подано письмові заперечення на зустрічний позов, в якому позивач заперечує проти зустрічного позову та вважає його необґрунтованим, бездоказовим та таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, оскільки правочин визнається недійсним за певних умов, передбачених нормами ст. 215 ЦК України і враховуючи те, що жодного доказу про недійсність правочину відповідачем суду не надано, вбачається додержання всіх належних умов для вчинення правочину, що передбачені нормами ст.203-211 ЦК України. Крім того, згідно ч. 1 та 3 ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Фактично сторонами було вчинено правочин: «Дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.202 ЦК України). З тексту договору (правочину) вбачається, що позивач та відповідач припиняли та відповідно набували одноосібне право користуватись та розпоряджатись зазначеним нерухомим майном, а також договором передбачено вчинити дії для здійснення у подальшому набуття права власності шляхом здійснення приватизації зазначеного майна відповідачем. Крім того, фактичне виконання умов п.п.1, 2, 3, договору припиняє певні цивільні права позивача (не є відповідальним квартиронаймачем, не є зобов'язаний сплачувати за утримання житла, виселяється з квартири, знімається з реєстрації, тощо).

Позивач за первісним позовом зазначає, що у зустрічній позовній заяві свідомо наведено хибні обставини, які не були зазначені в договорі, з метою ввести суд та учасників процесу в оману, а саме: «… договір був укладений сторонами з метою врегулювання суперечностей щодо користування, розпорядження та володіння спірною оселею, яку отримав ОСОБА_2 …) а також вбачається необізнаність позивача за зустрічним позовом із ЗУ «Про власність» та нормами ст.107 та ч.1 ст. 109 Житлового кодексу України, коли квартиронаймач (ОСОБА_2) за власною ініціативою, згідно досягнутих договірних домовленостей виселився з жилого приміщення, чим змінив своє правовідношення до права проживати, користуватись, розпоряджатись спірною часткою в квартирі. Також позивач звертає увагу суду на те, що жодної мови в договорі про передачу прав на володіння нерухомим майном (квартирою) не йдеться, тому твердження відповідача про недійсність договору не є слушними та такими, що не відповідають нормам матеріального права.

В поясненнях ОСОБА_2 вказував про те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні вимог про стягнення пені, нарахування якої було передбачено умовами договору. Судом не враховано, що ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. З ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93, ЗУ України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» - не містять жодних застережень та заборон щодо стягнення пені в іноземній валюті, як і будь-яких інших вимог, які виникають з кредитних зобов'язань, боржником за якими є фізична особа. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на норму ст. 526 ЦК України, а саме, на те, що він виконав умови договору в повному обсязі та надав докази виконання (а.с. 22), однак відповідач ухиляється від виконання умов договору.

Позивач (по первісному позову) в судове засідання з'явився, просив первісні позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити, з підстав, викладених в письмових обґрунтуваннях та поясненнях, наданих в судовому засіданні.

Відповідач (по первісному позову) в судове засідання з'явилась. Судом допитана в якості свідка. Пояснила наступне. Конфлікт в їх сім`ї є триваючим. З метою його врегулювання, батько, ОСОБА_2, запропонував дочці, ОСОБА_3, купити його частину спірної квартири за 15000 дол. США. Певний час йшли перемовини про передачу коштів та оформлення договору. Коли була визначена дата передачі коштів, свідок приїхала до Русанівського відділення Приватбанку з вказаною сумою коштів, запропонувавши позивачу написати власноруч розписку про отриманання ним узгодженої суми. Разом з тим, її батько, з невідомих причин відмовився від отримання коштів та написання розписки, залишивши відділення банку без будь-яких пояснень. Як пояснила свідок, суму в розмірі 15000 дол. нею не покладено на рахунок, визначений у договорі, оскільки на той час існували певні валютні обмеження. Відмову в отриманні коштів позивачем свідок в установленому законом порядку не фіксувала, в зв'язку з юридичною необізнаністю, досудової вимоги про врегулювання спору не отримувала. При цьому, про невідповідність оспорюваного договору вимогам діючого законодавства дізналась з моменту укладення договору. До позивача з приводу виконання умов оспорюваного правочину не зверталась. Вважає, що позивач в повній мірі не виконав умови договору, а саме не забрав свої речі, не отримав кошти, не надав розписку. Підтримавши зустрічний позов, просила його задовольнити, у задоволенні первісного позову - відмовити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що про оспорюваний правочин йому нічого не відомо. З проханням бути свідком передачі коштів до нього звернулась ОСОБА_3. Зазначив, що позивач відмовився від отримання коштів в сумі 15000 дол. США та написання розписки. З яких підстав йому не відомо, особисто він про цю розмову не чув, дізнався зі слів ОСОБА_3, доньки позивача.

Судом встановлено, що 07.07.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє також і від імені своєї матері - ОСОБА_5 було укладено письмовий договір про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору, згідно з яким позивач повинен вчинити певні дії: в день підписання цієї угоди дати згоду на визнання відповідача відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1; за бажанням доньки ОСОБА_3 підписати нотаріально посвідчену заяву про приватизацію нею спірної оселі; протягом 30 днів з дня підписання договору знятися з реєстрації за адресою вказаної квартири, а відповідач протягом п'яти днів з часу зняття його з реєстрації повинна сплатити йому грошову компенсацію у розмірі 15 000 доларів США. Позивач до або в день отримання погодженої суми забирає з квартири свої речі або надає відповідачу розписку щодо відсутності в нього претензій відносно особистого майна.

На виконання умов Договору від 02.07.2014 року «Про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору» Позивач - ОСОБА_2 22.07.2014 року знявся з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, надавши суду докази виконання договору (а.с. 22). В свою чергу відповідач - ОСОБА_3 заперечує дійсність вказаного договору відповідно до ч. 4 ст. 215 ЦК України однак, як вказує позивач за первісним позовом, жодного доказу про нікчемність правочину відповідачем суду не надано. Від виконання умов договору відповідач за первісним позовом ухиляється.

Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши покази свідків та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення боргу, пені та 3% річних, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Згідно статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови або предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з тексту договору (правочину) позивач та відповідач припиняли та відповідно набували одноосібне право користуватись та розпоряджатись зазначеним нерухомим майном, а також договором передбачено дії для подальшого набуття права власності шляхом здійснення приватизації зазначеного майна.

Згідно ст. 526 ЦК України (загальні умови виконання зобов'язання), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи те, що жодного доказу про недійсність правочину відповідачем суду не надано, вбачається додержання всіх належних умов для вчинення правочину, що передбачені нормами ст.203-211 ЦК України.

Згідно ч. 1 статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 3 статті 6 ЦК України , сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Фактично сторонами було вчинено правочин: «Дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.202 ЦК України). З тексту договору вбачається, що позивач та відповідач припиняли та відповідно набували одноосібне право користуватись та розпоряджатись зазначеним нерухомим майном, а також договором передбачено вчинити дії для здійснення у подальшому набуття права власності шляхом здійснення приватизації зазначеного майна відповідачем. Крім того, фактичне виконання умов п.п.1, 2, 3, договору припиняє певні цивільні права позивача (не є відповідальним квартиронаймачем, не є зобов'язаний сплачувати за утримання житла, виселяється з квартири, знімається з реєстрації, тощо).

Позивач за первісним позовом зазначає, що у зустрічній позовній заяві свідомо наведено хибні обставини, які не були зазначені в договорі, з метою ввести суд та учасників процесу в оману, а саме: «… договір був укладений сторонами з метою врегулювання суперечностей щодо користування, розпорядження та володіння спірною оселею, яку отримав ОСОБА_2 …).

Згідно статті 107 Житлового кодексу України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно ч.1 ст. 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Таким чином квартиронаймач (ОСОБА_2) за власною ініціативою, згідно досягнутих договірних домовленостей виселився з жилого приміщення, чим змінив своє правовідношення до права проживати, користуватись, розпоряджатись спірною часткою в квартирі. Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на норму ст. 526 ЦК України, а саме, на те, що він виконав умови договору в повному обсязі, надавши докази виконання (а.с. 22).

Договір не містить умов про передачу прав на володіння нерухомим майном (квартирою), тому твердження відповідача про недійсність договору не є слушними, а такими, що не відповідають нормам матеріального права.

В Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року зазначено, що суди залишили поза увагою положення статті 627 Цивільного кодексу України, згідно якої, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Застосовуючи загальні зобов`язальні норми ЦК України, суди не встановили у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України, які саме договірні правовідносини виникли між сторонами. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд не звернув уваги, що позивач як на підставу своїх позовних вимог посилався на вимоги статті 526 ЦК України, що він виконав умови договору в повному обсязі та надав докази виконання (а.с. 22), однак відповідач ухиляється від виконання умов договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року № 6-122цс12, від 13 лютого 2013 року № 6-170цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК Украйни, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, виходячи з того, що всі умови оспорюваного договору погоджені обома сторонами на час його укладення, вибір визначених умов врегулювання спірних відносин з боку позивача (за зустрчним позовом) був добровільним, сторони, за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, виступаючи учасниками правовідносин, як повноважні представники, чим взяли на себе зобов'язання виконувати їх належним чином.

При цьому заслуговують на увагу твердження позивача, про те, що жодної мови в договорі про передачу прав на володіння нерухомим майном (квартирою) не йдеться, тому доводи відповідача про недійсність договору не є слушними та такими, що не відповідають нормам матеріального права.

Крім того, стаття 235 ЦК України визначає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1). Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2).

Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» в пункті 25 роз'яснила, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Отже, судом під час розгляду справи встановлено, що за змістом оспорюваного правочину випливає зміна правовідносин сторін, щодо їх права на проживання, користування та розпорядження нерухомим майном, кімнатами в АДРЕСА_1. Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції по даній справі, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 06.04.2016 зробив висновки про те, що вирішуючи спір, суди залишили поза увагою положення ст. 627 ЦПК України, згідно якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приймаючи до уваги, що між сторонами укладено договір про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору, з метою врегулювання суперечностей щодо користування, розпорядження та володіння спірним майном, який не є удаваним правочином, оскільки між сторонами виникли права та обов'язки, які виникають саме з умов даного договору, при цьому відповідач (за зустрічним позовом) виконав покладені на нього обов'язки за спірним договором, а умови договору визначені за погодженням з позивачем (за зустрічним позовом), позовні вимоги за зустрічним позовом не можуть бути задоволені.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що договір було укладено між сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства України, за згодою обох сторін, суд дійшов до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Приймаючи до уваги, той факт, що в матеріалах справи відсутні докази визнання договору недійсним в судовому порядку, в тому числі, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору від 02.07.2014 року - відмовлено, отже, спірний договір є чинним, вимоги позивача по первісному позову є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Зокрема, відповідно до ст. 526 ЦПК України, враховуючи що позивач виконав умови договору в повному обсязі та надав докази виконання (а.с. 22), при цьому під час розгляду справи, відповідач не надавала доказів відсутності своєї вини у порушенні виконання зобов'язання, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача кошти в сумі 15 000 дол. США. (що станом на 11.11.2016 еквівалентно 1 долар США 25.58 - 383.700 грн. 00 коп.)

Відповідно до ст. 22 Цивільного Кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Суд вважає необгунтованими вимоги позивача про те, що відповідач несе відповідальність за несплату позивачу 15000 доларів США, оскільки останнім втрачено можливість на отримання процентів від депозиту на цю суму в Приватбанку. При цьому позивач вказує, що процентні ставки по депозитам в дол. США в зазначеному банку з 10.07.2014 року строком на 6 місяців становлять 11,5 %. Таким чином розмір упущеної вигоди становить 1725 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, як-от: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина. За відсутності хоча б одного з визначених елементів цивільна відповідальність не настає. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладається на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Судом установлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на теоретичному прибутку. За вказаних обставин наведені позивачем розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який позивач мав отримати.

Приймаючи до уваги викладені обставини, у задоволенні вимог про стягнення упущеної вигоди на суму 1725 дол. США слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, а тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене в іноземній валюті.

Приймаючи до уваги викладені обставини, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 16721,55 дол. США., оскільки грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті, в зв'язку з чим на нього не поширюється ч.2 ст.625 ЦК України .

Разом з тим, суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок пені, розмір якої визначено умовами договору, як такий, що поданий відповідно до вимог ч. 1 статті 58 ЦПК України, зокрема містить інформацію про предмет доказування, а саме: за 133 прострочених дні оплати з 16.08.2014 року по день подання позивачем позову, а саме 26.12.2014 року (кількість прострочених для оплати вищевказаної суми в розмірі 15 000 доларів США складає 133 дні). При цьому, відповідно до ч. 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відтак, оскільки визначений позивачем розмір пені в сумі 19 950 доларів США значно перевищує суму боргу, що становить 15 000 доларів, він підлягає зменшенню на підставі ч. 3 статті 551 ЦК України до 15 000 доларів США,(станом на 11.11.2016 еквівалентно 1 долар США 25.58 - 383.700 грн. 00 коп.), що буде відповідати принципу розумності та справедливості.

Крім того, заслуговує на увагу наданий позивачем розрахунок 3% річних від суми визначеного боргу 15 000 доларів США. Три проценти річних (365 днів) від 15 000 доларів США складає (15000 х 3) = 450 доларів США, а за 133 прострочених дні, заявлених позивачем, ця сума становить (133 х 450) : 365 = 163, 97 доларів США. (станом на 11.11.2016 еквівалентно 1 долар США 25.58 - 4134 грн. 96 коп.)

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення коштів, пені та 3% річних на загальну суму 30 163.97 дол. США. (станом на 11.11.2016 еквівалентно 1 долар США 25.58 - 771 594. грн. 36 коп.) у зв"язку з невиконанням договірних зобов"язань, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи підтверджені належними та допустими засобами доказування. При цьому, суд вважає важливими доводи представників відповідача ( по первісному позову) щодо визначення підстав визнання недійсним оспорюваного правочину, разом з тим не може їх врахувати, оскільки позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст.ст. 215,235 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність (удаваність) правочину, не здобуто таких доказів в ході судових засідань при розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 3382,50 грн., відповідно до розміру пропорційно задоволених позовних вимог.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.ст.5,6,8,10, 11,27,57,58, 60, 79, 88, 131,179,208, 209, 212-215,294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв"язку з невиконанням договірних зобов"язань - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 15000 (п'ятнадцять тисяч доларів США 00 центів), 3 % річних в розмірі 163,97 (сто шістдесят три доларів США 97 центів), пеню в сумі 15000 (п'ятнадцять тисяч доларів США 00 центів), всього 30 163.97 (тридцять тисяч сто шістдесят три доларів США 97 центів),

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 3382,50 грн. (три тисячі триста вісімдесят дві гривні 50 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та упущеної вигоди - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору від 02.07.2014 року - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ Л.В. КОМАРЕВЦЕВА