Ухвала

іменем україни

9 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Дьоміної О.О., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Одеської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював та доповнював, і остаточно просив надати йому дозвіл на оформлення та виготовлення паспорту, проїзних та інших документів для тимчасового виїзду за межі України малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері ОСОБА_5, на строк протягом трьох років з моменту набрання рішенням суду законної сили; надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу матері ОСОБА_5, на строк протягом трьох років з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Позивач ОСОБА_4 посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси 23 грудня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_7, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із матір'ю.

Після розірвання шлюбу між ним та відповідачем була досягнута усна згода щодо періодичних виїздів батька з дитиною за кордон для відпочинку та оздоровлення. Так, у червні 2015 року він з метою здійснення мрії дитини, придбав путівку до Франції, однак ОСОБА_5 в останній момент не надала нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за межі території України. Після цього випадку він придбав путівки до Туреччини (м. Анталії) з метою культурного відпочинку та оздоровлення дитини у період з 30 липня по 6 серпня 2015 року, однак відповідач знову відмовилася від надання згоди на виїзд дитини за межі території України.

Позивач зазначав, що він як батько вже тривалий час обіцяв своєму синові поїздку за межі України, однак у зв'язку з незрозумілою поведінкою колишньої дружини, не має можливості здійснити мрію сина, у зв'язку з чим його відносини з ОСОБА_5 погіршуються.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Надано ОСОБА_4 дозвіл на оформлення та виготовлення паспорту, проїзних та інших документів для тимчасового виїзду за межі України малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері ОСОБА_5 Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі батька ОСОБА_4, без згоди матері ОСОБА_5, на строк протягом одного року з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У касаційній скарзі заявник скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та виходячи із положень ст. ст. 141, 153 СК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що надання позивачу дозволу на вивезення без згоди матері малолітньої дитини навіть на тимчасовий період за межі України фактично призведе до розлучення малолітньої дитини з матір'ю, позбавить останню брати участь у її вихованні, що суперечить вищезазначеному принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та положенням СК України.

При цьому апеляційний суд прийняв до уваги і ті обставини, що позивач звертаючись із даними позовом не зазначив конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди матері.

З урахуванням цього апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити, рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук О.О. Дьоміна
О.М. Ситнік

Колегія суддів: