Справа №489/2993/16-ц 17.11.2016 17.11.2016 17.11.2016
Провадження №22-ц/784/2533/16
Справа №489/2993/16-ц
Провадження № 22-ц/784/2533/16 Головуючий у першій інстанції-Кокорєв В.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Андрієнко Л.Д.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі ПриватБанк)

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

У С Т А Н О В И Л А:

8 червня 2016 року ПриватБанк звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 30 січня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру), за яким відповідачу відкрито картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на порушення ОСОБА_1 кредитних зобовязань та виникнення станом на 29 лютого 2016 року кредитної заборгованості у розмірі 14124,42 грн., в тому числі 2692,02 грн. за кредитом, 10283,62 грн. за відсотками та 1 148,78 грн. штрафів (500 грн. фіксована частина та 648,78 грн. процентна складова), ПриватБанк просив стягнути кредитний борг.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, подав заяву про застосування позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПриватБанку просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на невірну оцінку зібраних доказів, в тому числі тих, що підтверджують переривання перебігу позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки платіжна картка діє в межах визначеного нею строку, а перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, то звернення банку з позовом у червні 2016 року здійснено поза межами трирічного строку позовної давності.

Але не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до статті 526, частин 1 статті 530 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правовідносини щодо надання позики (кредиту) передбачають право позикодавця (кредитора) на отримання процентів від позиченої суми, розмір та порядок сплати яких визначається договором (статті 1048,1056-1 ЦК).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки пені та штрафу (стаття 611 ЦК).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

За змістом статті 256 ЦК право на звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу реалізується з дотриманням строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами статті 259 ЦК позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, оформленою у письмовій формі.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 ЦК України).

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За статтею 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2006 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру, далі Договір), за яким позичальнику відкрито картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку («Універсальна») зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів року та строком дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки (а.с. 8 зворот).

Заява ОСОБА_1 містить зазначення про те, що позичальник ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування кредитною карткою та Тарифами банку, які і складають договір про надання банківських послуг.

Суду апеляційної інстанції ПриватБанк надав Умови та правила надання банківських послуг (далі Умови), затверджені Наказом № С-89 від 24.05.2005 року (а.с. 74-75, 76-81), та Правила користування платіжною картою, затверджені Наказом № С-120 від 20.07.2005 року (далі Правила), які діяли на час укладення Договору (а.с. 67-68, 69-72).

Умови та правила надання банківських послуг, додані до позовної заяви (а.с. 9-14), на час укладення Договору не діяли.

Діючими на той час Правилами передбачені наступні умови:

- строки та порядок погашення кредиту по платіжним картам з установленим мінімальним обовязковим платежем наведені у памятці клієнта (пункт 5.3), а по платіжним картам без установленого мінімального обовязкового платежу у наступному порядку: по процентах - щомісячно, погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (поле МONTH) (пункт 5.4);

- розмір штрафів - 250 грн. +5% від суми позову (пункт 5.10);

- строк позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, процентів, неустойки 5 років (пункт 5.12).

Відповідно до наказу №1238 від 28 листопада 2003 року розмір обовязкового щомісячного платежу за карткою «Універсальна» складає 7% від залишку заборгованості (платіж в т.ч. включає нараховані за звітний період проценти) (а.с.91-93).

Зобовязання щодо сплати обовязкового щомісячного платежу у розмірі 7 % підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду і відповідач ОСОБА_1

Згідно пункту 9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий саме термін.

Пунктом 3 Правил передбачено, що по закінченню строку дії картка продовжується на новий строк (шляхом надання картки з новим строком дії), якщо раніше не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку та за наявності інших умов.

З наданих апеляційному суду документів вбачається, що за період 2006-2013 років жодна із сторін письмово не порушувала питання про припинення дії договору.

У період з січня 2006 року на імя ОСОБА_1 виготовлювались декілька платіжних карт. Останню платіжну картку № 480193 ОСОБА_1 отримав 15 серпня 2013 року зі строком дії до кінця липня 2016 року(а.с. 85,86,87).

З наданого позивачем витягу з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.32-42) вбачається, що позичальник отримував кошти до 28 липня 2008 року та вносив платежі до 15 грудня 2011 року (а.с.7).

За наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за період 2006-2016 років станом на 29 лютого 2016 року складає 14 124 грн., в тому числі: за тілом кредиту 2 692,02 грн., за процентами -10283,62, за штрафами 1148,78 грн. (а.с.6-7).

Разом з тим, визначаючи дотримання позивачем строків позовної давності, колегія суддів виходить з загальної позовної давності у три роки, що передбачено статтею 257 ЦК.

При цьому колегія суддів не може прийняти до уваги положення пункту 5.12 Правил щодо строку позовної давності у пять років (а.с.71) як доказ письмової домовленості сторін про збільшення позовної давності ( стаття 259 ЦК), оскільки Правила не містять підпису відповідача, а банк не довів, що самі ці Правила розумів ОСОБА_1, підписуючи заяву позичальника.

Крім того, заява позичальника від 30 січня 206 року домовленості про збільшення позовної давності не містить (а.с.8).

Така правова позиція щодо застосування правил статті 259 ЦК у кредитних відносинах викладена Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15.

Враховуючи, що повернення отриманих коштів ОСОБА_1 визначено періодичними щомісячними платежами, позовна давність за вимогами банку повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Платіжна картка, як зазначалось вище діяла до липня 2016 року.

Оскільки ПриватБанк звернувся з позовом 8 червня 2016 року (а.с.88), то в межах трирічного строку заявлені вимоги щодо тих платежів, строк погашення яких настав після 8 червня 2013 року. Отже, в межах позовної давності заявлені вимоги про стягнення платежів, нарахованих за період з 8 червня 2013 року станом на 29 лютого 2016 року.

При цьому колегія суддів не може погодитись з твердженням позивача про переривання позовної давності 12 серпня 2013 року внесенням на рахунок боржника в рахунок боргу 0,72 коп.

Оцінка цих обставин дана судом першої інстанції та викладена в мотивувальній частині рішення, з чим колегія суддів погоджується.

Виходячи з наданого позивачем розрахунку (а.с.94-97), заборгованість за тілом кредиту, нарахована до сплати з 8 червня 2013 року складає 110,77 грн.

Строк погашення іншої частини тіла кредит 2581,25 грн. настав до 8 червня 2013 року, а тому вимоги про її стягнення заявлені поза межами строку позовної давності.

Заборгованість за процентами, яка може бути стягнута за судовим рішення, також має визначатись за період нарахування з 8 червня 2013 року.

Проте, проценти нараховані ОСОБА_1 А. за ставкою на поточну заборгованість 36 % річних, на прострочену у подвійному розмірі 72 % річних.

В обґрунтування нарахування процентів за підвищеною ставкою позивач надав наказ № 1663 від 31 серпня 2005 року (а.с.73).

Проте доказів того, що ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами підвищення процентної ставки в разі прострочення платежів, матеріли справи не містять. Не містить таких зазначень і заява ОСОБА_1

Аналогічна оцінка зазначених обставин підтримана і судовою практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ( ухвала від 18 лютого 2015 року у справі №6-38284св14).

Таким чином, колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю нарахування процентів за користування кредитом за підвищеною ставкою (72 %) та вважає, що стягненню з ОСОБА_1 підлягають проценти нараховані в межах позовної давності, тобто з 8 червня 2013 року, за ставкою 36% - 2683,94 грн. ( а.с. 97).

Крім того, при визначенні розміру штрафу, який підлягає сплаті, колегія суддів виходить з того, що відповідно до умов кредитування нарахування процентної (розрахункової) частини штрафу повязано не з певною подією кредитних правовідносин (прострочення понад певний строк), а з фактом звернення з позовом, що не відповідає сутності штрафу як способу забезпечення виконання зобов'язання. Розмір розрахункової складової штрафу - 648,78 грн. позивач визначив з розміру позовних вимог (а.с. 41).

Тому колегія суддів вважає обгрунтованим лише штраф у фіксованій частині за пунктом 5.10 Правил 250 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ПриватБанку щодо стягнення кредитної заборгованості станом на 29 лютого 2016 року в межах позовної давності:

110,77 грн. за тілом кредиту,

2683,94 грн. за процентами

250 грн. штрафу, а всього 3 044,71 грн.

Оскільки суд першої інстанції не перевірив всіх обставин, які впливають на перебіг позовної давності у даному спорі, та застосував правову позицію Верховного Суду України до інших обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову ПриватБанку.

Відповідно до статті 88 ЦК розподілу підлягають і судові витати, понесені позивачем про подачі позовної заяви (1378 грн.) та апеляційної скарги (1515,8 грн.).

Виходячи з принципу пропорційності відшкодування, позивачу підлягають відшкодуванню 623,8 грн.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 січня 2006 року заборгованість станом на 29 лютого 2016 року у розмірі 3044,71 грн.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_1 623, 8 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді І.В.Лівінський

ОСОБА_2