О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
09 листопада 2016 року м. Київ
у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки
Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки, садовий будинок та земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції послався на декілька обставин: по-перше, зроблено аналіз договору іпотеки, відповідно до п. 12 якого передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене у пп. 12.3.1 та пп. 12.3.2 п.12 договору.

З посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, апеляційний суд зробив правильний висновок щодо неможливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, оскільки ні ст. 39 Закону України «Про іпотеку», ні договором іпотеки такої можливості не передбачено.

По-друге, зазначено, що банком порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, що передбачений ст. ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку».

По-третє, апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на необхідність дотримання сторонами вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України та зазначив на необхідність нотаріального посвідчення договору іпотеки нерухомого майна, вказавши, що позивач, яким є ПАТ «Дельта Банк», додав до позовної заяви копію іпотечного договору, який укладено у простій письмовій формі, тоді як відповідно до вимог ч. 1 ст. 575, ч. 1 ст. 577 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Жодних заперечень щодо застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 касаційна скарга банку не містить.

Апеляційний суд підставно зазначив, що порушення вимоги про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його нікчемність відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Тобто, при перегляді у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, докази, надані сторонами та надав їм відповідну правову оцінку.

При цьому, вважаю, що суд апеляційної інстанції правильно акцентував свою увагу на доказах, наданих сторонами.

ЦПК України передбачено принципи цивільного судочинства, одним із яких є змагальність сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначений принцип отримав своїй розвиток у ст.60 ЦПК України.

Отже, надання доказів на підтвердження своїх вимог чи заперечень є як правом, так і обов'язком сторони у справі. Суд, у контексті ч. 4 ст. 10 ЦПК України лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та сприяє сторонам у здійсненні їхніх прав у тому випадку, якщо сторона позбавлена можливості самостійно здійснити певні дії чи отримати відповідні докази. Тобто, на відміну від принципу об'єктивної істини, який був притаманний ЦК Української РСР від 1963 року, суд не лише не наділений повноваженнями виконувати роль «збирача доказів» у позовному провадженні, але його повноваження у цьому процесі прямо обмежені закріпленням принципів рівності сторін та змагальності.

У самій касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» підтвердив ту обставину, що до позовної заяви було долучено іпотечний договір, укладений у простій письмовій формі, тоді як банк на час звернення до суду з позовом, розгляду справи у судах першої і апеляційної інстанцій мав нотаріально посвідчений договір іпотеки і не зазначив жодних перешкод про його долучення до позовної заяви, під час попереднього судового засідання чи до початку розгляду справи по суті відповідно до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

Необхідно враховувати, що чинний ЦПК України обмежує час, наданий сторонам на подачу доказів - до початку розгляду справи по суті. І інше можливе лише у екстраординарних випадках, прямо передбачених ЦПК України, наприклад, у ч. 2 ст. 303 ЦПК України.

Зазначена вимога прямо пов'язана із стадійністю цивільного судочинства та можливістю протилежної сторони ознайомитися із наданими доказами та надати інші докази, тобто забезпечення принципу змагальності. У даному випадку, при розгляді справи необхідно враховувати, що сторонами є юридична особа, банк, який має потужний кадровий потенціалі, у тому числі і фахових юристів, а з іншого - фізична особа, яка, за визначенням, не має таких можливостей у забезпеченні юридичного супроводу справи. А відтак суд має забезпечити і дотримання принципу рівності сторін.

Однак ці обставини не були враховані при постановленні судового рішення судом касаційної інстанції.

За таких обставин, вважаю, що необхідно було застосувати наслідки, передбачені ч. 1 ст. 337 ЦПК України.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М.Ситнік