Номер провадження: 22-ц/785/1285/16
Головуючий у першій інстанції Чебан Н. В.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Суворова В.О.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

встановила:

У січні 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона з відповідачем з 23.10.1998 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_5, 2000 року народження.

З 2009 року відповідач фактично не проживає разом із своєю сім`єю.

На даний час в нього вже є інша сім`я, від якої він має ще двох неповнолітніх дітей. Неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач коштів на утримання та розвиток дитини не надає.

У період з 13.01.2010 року по 31.07.2012 року відповідач не сплачував аліменти на утримання свого сина.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам заборгованість відповідача станом на 10.07.2013 року складала 22624 грн.. Згодом відповідач погасив вказану заборгованість, проте так і не почав виконувати свої батьківські обов'язки.

Позивачка стверджує, що на теперішній час заборгованість відповідача становить 9636,75 грн..

Відповідно до вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29.10.2014 року його було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (за не виконання рішення суду), і на підставі санкції даної статі призначено покарання у вигляді 120 годин громадських робіт.

Позивачка зазначила, що ОСОБА_4 систематично не виконує свої батьківські обов'язки. Із приводу протиправних дій відносно сина з боку відповідача позивач неодноразово зверталась до органу опіки та піклування виконкому міськради.

Також зазначає, що під час побутових сварок, які виникають на ґрунті житлового питання, вона змушена щоразу звертатися до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області з приводу протиправних дій відповідача, його матері по відношенню до неї та сина.

Відповідач не згадує про сина на його день народження, не вітає зі святами, не проявляє бажання поспілкуватися як батько із сином, проте нагадує про себе тільки тоді, коли виселяє її із сином з будинку.

На підставі зазначеного позивачка просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5, 2000 року народження.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано достатніх доказів, які би свідчили про злісне ухилення відповідача від виховання своєї дитини, свідоме нехтування відповідачем батьківських обов'язків, тому відсутності правові підстави для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_5, 2000 року народження.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що з 23.10.1998 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.7).

Від шлюбу подружжя має сина - ОСОБА_5, 2000 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідно до довідки «ЖЕО-№ 1» за № 7, яка складена зі слів ОСОБА_3, син ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні (а.с.9).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2010 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13.01.2010 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).

Оскільки відповідач не в повному обсязі сплачував аліменти, утворилася заборгованість.

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам, який був складений ВДВС Білгород-Дністровського МУЮ Одеської області, станом на 10.07.2013 року ОСОБА_4 мав заборгованість у розмірі 22324 грн. (а.с.11), станом на 31.03.2014 року - 4446,75 грн. (а.с.12), станом на 30.11.2014 року - 9636,75 грн. (а.с.13).

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.10.2014 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, і на підставі санкції даної статті призначено покарання у вигляді 120 годин громадських робіт (а.с.24).

Відповідно до розрахунку заборгованості старшого державного виконавця ВДВС Білгород-Дністровського МУЮ від 08.06.2015 року, станом на 31.05.2015 року ОСОБА_4 має заборгованість по аліментам у розмірі 3,35 грн. (а.с.77).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС з приводу неправомірних дій з боку відповідача та його матері, а також факт звернення до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради як органу опіки та піклування з приводу протиправних дій відносно неї та її сина з боку бабусі та батька (а.с.14-19).

З аналітичної довідки про результат психологічного обстеження учня 8-А класу ОСОБА_5 СШ № 3 вбачається, що підліток ОСОБА_5 знаходиться у стані дистресу (хронічного стресу) внаслідок психотравм, які постійно виходять з боку близьких родичів (батька та бабусі). Зазначений деструктивний сімейний мікроклімат, у якому живе дитина, являє собою серйозну небезпеку його психологічного здоров'я (а.с.8).

Як зазначила позивачка, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина, коштів на його утримання та розвиток не надає, не приймає участі у його вихованні, не цікавиться його життям, тобто систематично не виконує своїх батьківських обов'язків, тому вона звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють освоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов'язку.

Як пояснив ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції, заборгованість по сплаті аліментів виникла у нього у зв'язку з відсутністю роботи, що також підтверджується довідкою центру зайнятості Білгород-Дністровського МРЦЗ від 28.04.2015 року, з якої вбачається, що ОСОБА_4 з 28.10.2014 року був зареєстрований як безробітний (а.с.62).

Крім того, колегія суддів зазначає, що неналежна сплата аліментів на утримання дитини, за умови часткового погашення виниклої заборгованості, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, але з врахуванням роз'яснень, що є в абз. 2 п. 18 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року, є підставою для попередження відповідача про необхідність зміни свого ставлення до утримання дитини та необхідність прийняття заходів щодо усунення виниклої заборгованості з аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою.

Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

06 травня 2015 року за № 02/15-29-601/1042 виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради (як органом опіки та піклування) був наданий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, 2000 року народження (а.с.69).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зазначеному висновку єдиною правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, зазначена заборгованість по сплаті аліментів, яка як вже було зазначено на день ухвалення рішення була погашена. Інших відомостей про свідоме нехтування відповідачем батьківських обов'язків у висновку органу опіки не зазначено.

Колегія суддів, вважає за необхідне зауважити, що позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому у кожному випадку слід виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано достатніх відомостей, які б безумовно свідчили про злісне ухиляння відповідачем ОСОБА_4 від виховання своєї дитини, що у відповідності з вимогами ст. 164 СК України було б підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 07 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України» зазначив, що сам факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав вже може свідчити про його інтерес до дитини.

А як вбачається з матеріалів справи відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що також і наголошував у суді апеляційної інстанції. Крім того, позивач посилається на те, що всі спроби наладити взаємовідносини з дитиною не мають результату, оскільки, на його думку, позивачка налаштовує дитину проти нього, забороняє сину спілкуватися з ним, та коли він телефонує сину, слухавку бере не син, а ОСОБА_3.

Усі зазначені обставини були ретельно досліджені судом першої інстанції, надана належна оцінка доказам, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.І. Сватаненко