№ 243/5432/16-ц
№ 2/243/2800/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 серпня 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Руденко Л.М.

при секретарі Дручиніній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 міста Словянська Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Словянської міської ради Донецької області - про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

05.07.2016р. до Словянського міськрайонного суду звернулася ОСОБА_1 до Словянської міської ради Донецької області з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованому на Товарній біржі «Українська» 22.01.1999 року, ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1.

У звязку з тим, що вона підтримувала з ОСОБА_2 дружні відносини, надавала йому поміч у звязку з його тяжким захворюванням, то ОСОБА_3 своїм листом довірив їй нагляд за його квартирою на період його хвороби та лікування.

Таким чином, володіння квартирою №63 в будинку №11-А по вул. Чубаря м. Словянська Донецької області вона набула на підставі договору між нею та ОСОБА_3

23 липня 1999 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією акту про смерть №1151.

Після його смерті вона продовжувала відкрито, безперервно володіти квартирою №63 в будинку №11-А по вул. Чубаря м. Словянська Донецької області. Взагалі вона користується цією квартирою більш 16 років. За цей час вона робила ремонт у квартирі, сплачувала комунальні послуги, що підтверджується довідками комунальних органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України, п.10 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» «Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять років …».

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001року.

Отже вона, ОСОБА_1, на теперішній час більш ніж як 16 років володіє квартирою №63 в буд. №11-А по вул. Чубаря м. Словянська Донецької області.

Просила суд, визнати право власності за нею ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_2 (колишня вулиця Чубаря) м. Словянська Донецької області, загальною площею29,9 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м.

У судове засідання ОСОБА_1 не зявилась, надала суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, але за участю її представника ОСОБА_4 та задовольнити її вимоги.

Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4, вимоги позивача підтримав та пояснив, що ОСОБА_2 - колишній власником квартири АДРЕСА_3 та ОСОБА_1 підтримували дружні відносини, позивач надавала ОСОБА_3 поміч у звязку з його тяжким захворюванням. ОСОБА_3 своїм листом довірив ОСОБА_1 нагляд за його квартирою на період його хвороби та лікування. 23 липня 1999 року ОСОБА_3 помер. Після смерті

останнього, ОСОБА_1 продовжувала відкрито, безперервно володіти квартирою №63 в будинку №11-А по вул. Чубаря м. Словянська, Донецької області більш ніж 16 років. За цей час ОСОБА_1 робила ремонт у квартирі, сплачувала комунальні послуги, що підтверджується довідками комунальних органів. У 2011р. ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про визнанням за нею право власності на квартири АДРЕСА_4, однак їй у задоволенні позову було відмовлено, оскільки між нею та ОСОБА_3 було укладено договір і ОСОБА_1, відповідно до даного договору, користується та продовжує користуватися квартирою №63 в будинку №11-А по вул. Чубаря м. Словянська. За ці 16 років ніхто не звертався до нотаріуса з заявами про прийняття спадщина, з вимогою до позивача про звільнення квартири, а тому ОСОБА_1 набула право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_4. Просить суд задовольнити вимоги ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на квартиру №63 в будинку №11-А по вул. по вул. Світлодарській (колишня вулиця Чубаря) м. Словянська Донецької області, загальною площею29,9 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м. Чубаря м. Словянська.

Представник відповідача Словянської міської ради, до суду не зявився, надав суду заперечення у яких вказав, що право власності на квартиру №63 в будинку №11-А по вул. по вул. Світлодарській (колишня вулиця Чубаря) в м. Словянську, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Українська» 22 січня 1999 року за реєстраційним №37859, що підтверджується листом КП «БТІ» від 25.04.2016р. №1001-18/0.54/01.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України, встановлено що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Даний спосіб набуття права власності відноситься до першопочаткових, оскільки права позивача не грунтується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базуються на сукупності обставин, добросовісності, тривалості, безперервності, відкритості та законності володіння майном.

В даному випадку добросовісне володіння встановлює, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

У відповідності до ч. 3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявити вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять років з часу спливу позовної давності.

З наданих документів до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 помер 23.07.1999р. у м. Словянськ, Донецької області. Спадкова справа до майна померлого відсутня.

Чинність довіреності припиняється внаслідок смерті громадянина ст. 248 ЦК України. Сама ж спірна квартира, після смерті ОСОБА_3 є спадковою масою і може у такому разі переходити у власність інших осіб не інакше, як на підставі та у порядку спадкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, хоча позивач й володіла спірним нерухомим майном відкрито, безперервно, тривало, проте в таких її діях відсутні необхідні умови для виникнення права на отримання у власність майна в порядку набувальної давності, а саме: добросовісність та законність, оскільки право власності на спадкове майно набувається не інакше, як у порядку спадкування.

Крім того, слід зауважити, що відсутність законності та добросовісності у діях по володінню квартирою №63 в будинку №11-А по вул. по вул. Світлодарській (колишня вулиця Чубаря) в м. Словянську, насамперед повязана з відсутністю, як самої особи, яка є власником цієї квартири, та і його спадкоємців, що унеможливлює звернення таких осіб із вимогами про повернення майна, яке перебуває у володінні іншої особи. Слід зазначити, що відсутність необхідних підстав для отримання у власність нерухомого майна у порядку набувальної давності, також повязана із тим, що позивач знала про смерть ОСОБА_3, однак жодних дій, направлених на набуття права власності на спадкове майно у порядку спадкування не вчинила.

Також необхідно зауважити, що Словянським міськрайонним судом від 29.06.2011р. по справі №2-1278-2011 було прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

22.03.2016р. позивачка знову звертається до Словянського міськрайонного суду з тим самим предметом і з тих самих підстав ( справа№2/243/1341/2016 суддя Пронін С.Г.).

На підставі вищевикладеного, просила розглядати позовну заяву без участі представника Словянської міської ради та у заводоленні позовних вимог ОСОБА_1 до Словянської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши додані сторонами документи, всебічно і повно з»ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовна заява, об»єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду позову по суті, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження у суді і задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини.

22 січня 1999 року на Товарній Біржі «Українська» ОСОБА_2 уклав угоду з ОСОБА_5 - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, придбавши дану квартиру за 4931 грн. (а.с.5). Дана угода була зареєстрована на Товарній Біржі «Українська» 22 січня 1999 року за №37859.

На час укладання даного договору купівлі-продажу діяв Цивільний кодекс УРСР 1963року.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до норм ст. 227 ЦК УРСР, підлягає нотаріальному посвідченню.

Стаття 47 ЦК України передбачає, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд справі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Таким чином, незважаючи на те, що ОСОБА_3 22.01.1999р. придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, однак дана угода не була нотаріально посвідчена, а тому дана угода не відповідає вимогам закону.

Стаття 48 ЦК УРСР 1963р. передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що договір купівлі-продажу нерухомості від 22 січня 1999року (а.с.5), лист КП «Бюро технічної інвентаризації» від 26.03.2012р. за №1131-2/0.47/СЛ (а.с.6) та довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» від 25.04.2016р. за №1001-18/0.54/01 (а.с.13) щодо власника квартири АДРЕСА_1 не є належними доказами.

Як було встановлено у суді, ОСОБА_3 нотаріально не посвідчив цю угоду, не звертався до суду з позовом про визнання даної угоди дійсною, а через пів року - 23 липня 1999 року, помер у віці 62 роки, що підтверджено записом акта про смерть №1151 від 28 липня 1999року (а.с.8). З даного акту вбачається, що:

-документом, який підтверджує факт смерті є остаточне лікарське свідоцтво про смерть №52 видане Словянською психлікарнею від 26.07.1999року;

-що свідоцтво серія І-НО №358299 та довідка на отримання допомоги для поховання №1092 від 28.07.1999року отримана заявником ОСОБА_6.

Стаття 9 ЦК УРСР 1963р. вказує на те, що правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Відповідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви було надано шматок аркушу, де написано «Я, ОСОБА_3, 1937г.р. в этом экслюзивном договоре, как владелец квартиры по ул. Чубаря дом 11-а кв.63, в связи с моей тяжёлой болезнью полностью доверяю в моём отсутствии ОСОБА_7 контролировать, оплачивать коммунальные услуги, посещать, проживать в моей квартире, предотвратив ёё обращение в «проходной двор», т.к. она оказывает мне всестороннюю помощь ввиду сложившихся обстоятельств и доверительных отношений друг к другу. Декабрь 1998г. ОСОБА_3Г.» (а.с7).

Суд не може прийняти до уваги даний шматок аркушу, як доказ того, що ОСОБА_8 зі згоди ОСОБА_3 перебувала у квартири АДРЕСА_1, так як на грудень місяць 1998 року, ОСОБА_3 сам не мав законних підстав розпоряджатись даною квартирою, так як згідно наданого ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, даний договір було укладено на Товарній біржі «Українська» лише 22 січня 1999 року.

Інших доказів, які б вказували на те, що протягом цих років ОСОБА_1 на законних підставах володіла квартирою №63 в будинку №11-А по вул. Світлодарській (колишня вулиця Чубаря) м. Словянська, ані позивач, ані її представник суду не надали.

Згідно частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Тобто відлік цього строку може починатися з 1 січня 2001 року.

Таким чином, за загальними правилами право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу зазначених строків та за умови, якщо особа добросовісно заволоділа чужим майном і відкрито та безперервно володіла цим майном протягом встановленого строку.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10, ч.1 ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачем не доведено обгрунтованість позовних вимог, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише при сукупності обставин, а саме: добросовісності, тривалості,безперервності, відкритості та законності володіння майном, що позивачем не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 47, 48, 227 ЦК УРСР 1963р., ст.ст. 328, 344 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57, 58, 60, 62, 64, 209ч.3, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Словянської міської ради Донецької області - про визнання права власності за набувальною давністю залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: