Справа № 487/364/16-ц
Провадження № 2/487/795/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2016 року місто Миколаїв

Суддя Заводського районного суду міста Миколаєва Темнікова А.О. розглянувши матеріали позовної заяви Керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом відповідно до якого просив визнати незаконними та скасувати пункти 27, 27.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 квадратних метри, нормативною грошовою оцінкою 390600 гривень 00 копійок, за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по провулку Польотному, 40 у місті Миколаєві; визнати недійсним відповідний державний акт на право власності на землю.

Одночасно з подачею позову, позивач просив відстрочити сплату судового збору через те, що кошти, передбачені Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» для сплати судового збору органами прокуратури на момент подачі позову на реєстраційні рахунки прокуратури Миколаївської області (КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки») не надійшли.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», та ч.1, ч. 3 ст. 82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення по справі, зменшити розмір або звільнити сторону по справі від сплати судового збору.

Згідно пункту 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року (із змінами) у статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади. У звязку із цим обставини, повязані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення від такої сплати.

Рішення Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, на яке посилається позивач зазначаючи, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнюючи цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету прийняте за наслідками розгляду обставин та з підстав, які не є ідентичними доводам, наведеним прокурором при звернення з клопотанням про відстрочення сплати судового збору.

Зокрема, у пунктах 60, 66 та 67 вказаного рішення, Європейський суд з прав людини, зробив висновок, що сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи (за предявлення позову на суму НОМЕР_1 старих польських злотих) включаючи спроможність заявника (згідно тексту - фізичної особи, яка не працює) її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала «розгляд судом». Оцінюючи факти справи в цілому та зважаючи на визначне місце, яке займає право на суд у демократичному суспільстві, судові власті не змогли забезпечити належного балансу між інтересами держави у стягненні судових зборів за розгляд позовів, з одного боку, та інтересом позивача у відстоюванні свого позову в суді, з другого боку. Збір, який вимагався від заявника за розгляд його справи, був надмірним. Внаслідок цього він утримався від позову, і його справу так і не було розглянуто судом. Це, на думку Суду, завдало шкоди самій суті його права на доступ до суду. Спираючись на вищезазначені підстави, Суд робить висновок, що накладання судових зборів на заявника становило непропорційне обмеження його права доступу до суду.

Разом з цим, згідно тексту цього ж рішення Європейським судом з прав людини було зазначено (пункти 59 та 60), що враховуючи зазначений вище виклад принципів, встановлених прецедентним правом, Суд ще раз нагадує, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Більше того, Суд вважає, що положення пункту 1 статті 6 (995_004) про виконання зобовязання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у звязку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Приймаючи до уваги зазначене, а також конституційний принцип рівності сторін перед законом і судом, позивач, як сторона у справі, має виконувати встановлений законодавством обовязок сплати судового збору.

За таких обставин, клопотання прокурора про відстрочення судового збору за подання позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 82, ст. 210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору по цивільній справі за позовом Керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА