Справа № 653/2827/16-ц
Провадження № 2/653/883/16
РІШЕННЯ

іменем України

14.11.2016

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді - Шарко Н.А.,

секретаря - Карпенко І.Д.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

його представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

та її представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування від 24 березня 2000р.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 24 березня 2000 р., за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 земельну ділянку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_1, виданий Генічеською районною державною адміністрацією, зареєстрованої у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 28 липня 1997р. №279, площею 10,58 кадастрових гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є його рідною матір'ю та братом відповідно. 24 березня 2000р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, було укладено договір дарування земельної ділянки (паю). Позивач вважає, що вказаний договір було укладено без волевиявлення матері, оскільки наміру подарувати земельну ділянку сину ОСОБА_7 не виказувала. Стверджує, що мати мала намір підписати довіреність на ОСОБА_6, однак в силу похилого віку, малограмотності та поганого зору, помилково підписала договір дарування. Також, зазначає, що мати по час своєї смерті отримувала орендну плату від орендаря за свою земельну ділянку, що на думку позивача підтверджує те, що вона до часу своєї смерті вважала, що є власницею земельної ділянки. Крім того, позивач зазначив, що про порушене право дізнався лише 17 вересня 2015р., коли відповідач по справі показала йому договір дарування, у зв'язку з чим просив визнати поважною причину пропуску строку позовної давності.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що мати під впливом помилки підписала договір дарування земельної ділянки. У той же час відповідач ввела його в оману, оскільки на протязі десяти років обіцяла, що подарує земельну ділянку, що належала їх матері, його синові. Однак, свою обіцянку не виконала, у зв'язку з чим позивач змушений у судовому порядку захищати свої права та інтереси на вказану земельну ділянку.

Представник позивача доводи свого довірителя підтримав, зазначив, що договір дарування земельної ділянки було підписано під впливом помилки, а тому є підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що мати її покійного чоловіка добровільно подарувала земельну ділянку синові. Про цей факт усі знали. Після укладення договору, її чоловік доглядав матір, надавав їй різного роду допомогу, у тому числі і матеріальну. На час укладання спірного договору, ОСОБА_5 перебувала у здоровому глузді, та розуміла значення своїх дій. Просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач його пропустив без поважних причин.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_5, та рідним братом ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження, ксерокопією паспорта, та свідоцтвом про смерть.

З 28 липня 1997р. ОСОБА_5 була власницею земельної частки (пай), площею 10,58 умовних кадастрових гектарів, сільськогосподарського призначення, яка розташована на території с. АДРЕСА_1 що підтверджується сертифікатом серії НОМЕР_2

Мати позивача та брат проживали у АДРЕСА_1, у будинках, на сусідніх вулицях. ОСОБА_6 здійснював догляд за матір'ю. Вказані обставини визнаються сторонами, у зв'язку з чим не підлягають доказуванню.

24 березня 2000р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування вищевказаної земельної частки (паю). За умовами вказаного договору, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 земельну частку (пай) площею 10,58 умовних кадастрових гектарів. Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Шляховою С.В, про що зроблено реєстраційний запис за №559.

У подальшому, ОСОБА_6 об'єднав вказану земельну частку з належною йому земельною часткою, та земельною часткою, що належала його дружині, у зв'язку з чим отримав державний акт на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 12 серпня 2004р., виданого Озерянською сільською радою Генічеського району Херсонської області.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яку прийняли дружина покійного ОСОБА_3, та мати покійного - ОСОБА_5. Однак, остання свідоцтво про прийняття спадщини не оформила.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_6, мати позивача переїхала проживати до його сестри, яка проживала у Запорізькій області.

ІНФОРМАЦІЯ_2. померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 серпня 2008р., виданого Озерянською сільською радою Генічеського району Херсонської області серії НОМЕР_4

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яку прийняв ОСОБА_1 До складу спадщини, увійшла частина земельної ділянки, яку його мати успадкувала після смерті брата ОСОБА_6

Однак, позивач вважає, що його мати у 2000р. допустила помилку під час укладання з ОСОБА_6 договору дарування земельної частки, так як мала намір видати на останнього довіреність, щодо користування земельною часткою, у зв'язку з чим земельна частка вибула проти її волі. Тому, визнання спірного договору недійсним, надасть змогу в повній мірі реалізувати йому права на спадкування.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 1 стаття 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 Цивільного кодексу України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 Цивільного кодексу України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки визначено статтею 229 Цивільного кодексу України.

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 р. за №9 відповідно до статей 229, 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 Цивільного кодексу України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як зазначено в позовній заяві, укладаючи договір дарування земельної частки (паю) матір позивача ОСОБА_5 помилялася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала що видає довіреність на свого сина ОСОБА_7 щодо користування належною їй земельною часткою.

Однак вказані доводи не були підтверджені належними та допустимими доказами, та в той же час були спростовані поясненнями свідка ОСОБА_9

Так, вищевказаний свідок суду пояснила, що вона ще за життя матері, від неї дізналась про укладений договір дарування земельної частки на користь її брата ОСОБА_6 Мати, це зробила, оскільки ОСОБА_6 здійснював за нею догляд. Крім того, вона знає, що кошти за користування паєм, ОСОБА_6 віддавав їй. Після смерті ОСОБА_6, вона забрала матір до себе, а невістка ОСОБА_3 передавала їм кошти за землю. ОСОБА_1 дізнався про укладений договір дарування землі, ще за життя матері, оскільки він приїжджав до неї та спілкувався з матір'ю стосовно цього. У матері погіршився стан здоров'я десь у 2003р., після перенесеного інсульту остання фактично втратила можливість пересування. У зв'язку з цим, до неї до дому був запрошений нотаріус, де матір дала довіреність на ім"я ОСОБА_1 та склала заповіт на користь останнього. Вважає, що земельна ділянка повинна бути повернута до їх сім'ї, оскільки вони володіють лише одним паєм. Вказує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існувала усна домовленість, що остання подарує земельну частку його синові, однак остання ухиляється від виконання домовленості.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є на даний час співмешканцем ОСОБА_3 ОСОБА_12 ще за її життя, оскільки допомагав їй переїхати до доньки у Запоріжжя, після смерті її сина ОСОБА_7. Остання ні чого про її обман зі сторони покійного сина не казала.

У той же час суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_10.в яких він зазначив, що він разом з ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_7 їздили до нотаріуса, та по дорозі ОСОБА_5 сказала, що має намір дати довіреність останньому на розпорядження земельною ділянкою, так як останній згідно своїх пояснень перебуває на обліку у психо-неврологічному диспансері, у зв'язку з чим існують сумніви щодо правильності сприйняття ним обставин.

Судом не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що волевиявлення у його матері при укладенні договору дарування не відповідало її внутрішній волі.

Також, суд не приймає до уваги доводи позивача на те, що мати після укладення договору дарування продовжувала отримувати орендну плату за здачу свого паю в оренду, що свідчить про відсутність у неї наміру на відчуження землі. Оскільки, як було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_5 перебувала у гарних стосунках з сином ОСОБА_7, який здійснював за нею догляд, у зв'язку з чим останній забезпечував її матеріально. Доказів про те, що надані ОСОБА_5 кошти та зерно передавались ОСОБА_10, для неї від орендаря, як орендна плата за користування її земельною часткою суду надано не було, у зв'язку з чим суд вважає їх голослівними та не приймає до уваги. Волевиявлення нового власника земельної частки ОСОБА_6 на те, щоб частину грошей та зерна від отриманих за здачу належних йому земельних ділянок в оренду передавати його матері, також не суперечить засадам цивільного законодавства, та моральним принципам, які захищаються державою.

Суд також відхиляє доводи позивача про те, що його матір ОСОБА_5 в силу свого похилого віку, поганого зору помилково підписала договір дарування, оскільки як було встановлено у судовому засіданні на час укладення спірного договору ОСОБА_5 перебувала у здоровому глузді, а стан її здоров'я погіршився лише у 2003р. При цьому у судовому засіданні було встановлено, що в подальшому у 2005-2006рр., ОСОБА_3 складала заповіт, видавала довіреність на вчинення дій, та вказані документи не визнавались позивачем недійсними, оскільки були складені на його ім'я.

Крім того, за матеріалів справи та у судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення договору до моменту своєї смерті (майже вісім років), ОСОБА_5 не зверталась до суду із позовом про визнання договору не дійсним. Фактично позов зводиться до того, що позивач не може «змиритись» з тим фактом, що майже все майно залишилось дружині покійного ОСОБА_6 - ОСОБА_3

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 (абзац 5) постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 р. за №9 відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У п. 26 Постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач ОСОБА_1 стороною оспорюваного правочину не являється, у той же час ним не доведено належними та допустими доказами, що його право вказаним договором дарування порушено.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 24 березня 2000р. під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується вирішення питання про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» ч.3 п.11 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем ОСОБА_3 не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові в цій частині по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н. А. Шарко