Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2016 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Черновського Г.В.,

при секретарі Шнейдеріс А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 вересня 2015 року звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 18 липня 2015 року між ним на ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримала грошові кошти у сумі 11 724,64 грн., які остання зобовязалась повернути у строк до 31 серпня 2015 року, проте даного зобовязання не виконала, грошові кошти не повернула. У звязку із зазначеним ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 18 липня 2015 року у розмірі 11 724,64 грн.; витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. (а. с. 3-4).

У судовому засіданні від 26 жовтня 2015 року до спільного розгляду була прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 18 липня 2015 року недійсним та відповідну розписку, при цьому посилалась на наступне. З 01 грудня 2014 року ОСОБА_2 працювала продавцем в кіоску, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лабораторна, 61, який належить ФОП ОСОБА_3 За час роботи в зазначеному кіоску ОСОБА_2 ніколи не бачила та не знайома з ОСОБА_1; спілкувалась з іншими продавцями та менеджером Борисом. Після звільнення іншої продавця ОСОБА_3 в кіоску була виявлена нестача грошових коштів на суму 5000,00 грн. прибувши на роботу 18 липня 2015 року ОСОБА_2 побачила, що кіоск зачинений, тому о 07:00 вона відкрила кіоск та почала працювати. У період часу з 10:00 до 11:00 години ОСОБА_2 виявила відсутність карток поповнення мобільних телефонів, про що повідомила менеджера Бориса. У звязку з зазначеними обставинами ОСОБА_2 викликала міліцію та повідомила про крадіжку. ОСОБА_4 та старший продавець Олена провели ревізію та виявили нестачу цінностей на суму 11 724,64 грн., після чого Олена, погрожуючи не випустити ОСОБА_2 з кіоску, змусила останню підписати зазначений договір позики та відповідну розписку.

ОСОБА_1 у судове засіданні не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі, заявлені ним позовні вимоги підтримав (а. с. 35). Також надав відзив на зустрічну позовну заяву, у задоволенні якої просив суд відмовити (а. с. 36-37).

Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд даної цивільної справи без її участі, в заяві вказала, що первісні позовні вимоги не визнає, просила відмовити у їх задоволенні, на задоволенні зустрічного позову наполягала (а. с. 38).

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представника її інтересів, наданих у судовому засіданні від 27 листопада 2015 року, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості відмови у задоволенні первісних позовних вимог та можливості задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Судом встановлено, що 18 липня 2015 року між ОСОБА_1 на ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримала грошові кошти у сумі 11 724,64 грн., які остання зобовязалась повернути у строк до 31 серпня 2015 року. Дані обставини підтверджуються копією зазначеного договору та розпискою від 18 липня 2015 року (а. с. 5, 6).

Також судом встановлено, що за фактом звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів із заявою про крадіжку, що мала місце в кіоску 18 липня 2015 року, відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 19).

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, нормами Цивільного кодексу України .

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до рекомендацій Верхового суду України, що містяться в п. 21 постанови пленуму № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи як первісні так і зустрічні позовні вимоги, враховуючи, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 була опитана у судовому засіданні в якості свідка, та відповідно до її свідчень вона не знає особисто ОСОБА_1, спірний договір позики та розписку були нею підписані під тиском іншої особи, при цьому позивач за первісним позовом взагалі не зазначає за яких обставин ним були надані ОСОБА_2 (та чому саме їй) грошові кошти у сумі 11 724,64 грн. (не рівна сума грошових коштів зазвичай не властива правовідносинам щодо договорів позики), а матеріалами справи підтверджується, що саме ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів із заявою про крадіжку в кіоску ОСОБА_1, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних зустрічних позовних вимог та безпідставності та недоведеності первісного позову.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст.88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору 487,20 грн.; судові витрати, понесені ОСОБА_1 не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись 1048 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 215-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 216, 231 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір позики, укладений 18 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір позики, укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки від 18 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

ОСОБА_5 Черновськой