У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 4 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_4 укладена усна домовленість, відповідно до умов якої відповідач зобов'язався протягом двох тижнів придбати та перевезти за вказаною ним адресою будівельний матеріал, на підтвердження чого ним було передано відповідачу 10 тис. грн. На виконання умов вказаного договору ОСОБА_4 було складено письмову розписку. Однак відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та передав частину грошових коштів у розмірі 4 500 грн третій особі, яка і виконала зобов'язання у повному обсязі, а з залишкової грошової суми ним повернуто лише 2 500 грн.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми у розмірі 4 617 грн 80 коп.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з об'єктивних причин умови домовленості між сторонами виконала третя особа, тому відповідач свої зобов'язання виконав.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 4 серпня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 усний договір поставки будівельного матеріалу, на виконання якого позивач передав відповідачу 10 тис. грн, а відповідач зобов'язався придбати будівельний матеріал та доставити його на протязі двох тижнів. На виконання вказаного договору відповідачем було складено розписку. ОСОБА_4 не виконав взятих на себе зобов'язань та передав частину грошових коштів у розмірі 4 500 грн третій особі, яка і виконала зобов'язання у повному обсязі, а з залишкової грошової суми ним повернуто лише 2 500 грн.

Згідно зі ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до вимог укладеного договору позивач виконав свої зобов'язання та передав кошти відповідачу на придбання та поставку будівельного матеріалу у встановлений строк. Разом з тим відповідач визнав факт того, що у строки, обумовлені вказаним договором, він свої зобов'язання не зміг виконати та передав частину грошових коштів третій особі, яка і виконала взяті ним зобов'язання у повному обсязі.

За положеннями ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Вирішуючи спір, у порушення вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України, суди послались лише на загальні норми зобов'язального права та поняття і умови договору, проте не визначились із тим, які саме зобов'язальні правовідносини між сторонами виникли, який договір укладено та відповідні норми ЦК України не застосували. При цьому також не звернули уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Таким чином, суди не врахували те, що зобов'язання виконала третя особа, а таких умов укладений між сторонами договір не передбачав. Отже, у зв'язку з наведеним висновок судів про те, що відповідач повністю виконав умови договору, є передчасним і не підтверджується матеріалами справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик