У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Шимківа С.С., Ковальчук Н.М..,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, на заочне рішення Рівненського міського суду від 09 грудня 2015 року та ухвалу від 08 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 221 762 грн. 23 коп. (двісті двадцять одна тисяча сімсот шістдесят дві грн. 23 коп.) та судові витрати в сумі 2 217 грн. 64 коп.(дві тисячі двісті сімнадцять грн. 64 коп.).

Ухвалою Рівненського міського суду від 08 лютого 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі на вказане рішення ОСОБА_1 покликався на незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права не тільки заочного рішення, а й згаданої ухвали.

Щодо поважності причин неявки в судове засідання 09.12.2015 року зазначав, що не був обізнаний про дату судового засідання, оскільки не отримав повістку про його виклик до суду.

Доводив, що кошти в сумі 6000 доларів США, які він взяв у ОСОБА_3 по розписці від 13.06.2014 року належать йому ОСОБА_1 і брав він ці гроші зі своєї частки грошей, які отримані від продажу сільськогосподарської техніки його господарства .

Вказував, що в звязку з сімейними обставинами в період з 2012 року по 2014 рік він не міг займатися діяльністю в своєму власному фермерському господарстві. Його син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 31 серпня 2012 року отримали від нього доручення №1559 представляти його інтереси, отримувати належні йому платежі, заробітну плату, поштову кореспонденцію, пенсію, допомогу, присуджені майно або гроші на ведення справ його фермерському господарстві в с. Велика Омеляна, яке належить ОСОБА_1 Звертав увагу на те, що він не надавав ні сину ні донці право розпорядження коштами, які будуть отримані ними на його імя. В період з 2012 року по 2014 рік ОСОБА_3 проводився розпродаж сільськогосподарської техніки, яка належала особисто ОСОБА_1 Кошти, які отримував його син ОСОБА_3 від продажу цього майна йому так і не були надані. Доручення №1559 було скасовано у 2014 року.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/10936/15-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_5

Провадження № 22-ц/787/1290/2016р. Суддя-доповідач ОСОБА_6

З цих підстав просить рішення Рівненського міського суду від 09 грудня 2015 року та ухвалу від 08 лютого 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 03 серпня 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути 221 762 грн. 23 коп. боргу та судові витрати по справі (а.с.2-3, 23).

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 вказував, що 13 червня 2014 року позичив ОСОБА_1 6 000 доларів США, що станом на 28 жовтня 2015 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 137 160 грн. 00 коп., який зобовязувався їх повернути на протязі 45 днів до 01 серпня 2014 року. 04 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 в борг 2 000 доларів США, терміном на 2 місяці під 5% місячних, що станом на 28 жовтня 2015 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 45 720 грн. 00 коп.. Також ОСОБА_1 заборгував ОСОБА_3 36 445 грн. 89 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами за договором позики від 01.08.2014 року та договором позики від 04.04.2015 року і 3 316 грн. 34 коп. 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за договором позики від 01.08.2014 року та договору позики від 04.04.2015 року. Вказував, що всього ОСОБА_1 заборгував йому 221 762 грн. 23 коп. які на час вирішення спору не повернув.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 13.06.2014 року згідно розписки ОСОБА_3 було передано ОСОБА_1 6 000 доларів США, який зобовязувався їх повернути на протязі 45 днів до 01 серпня 2014 року (а.с. 55).

Відповідно до розписки від 04.04.2015 року позивачем було передано ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000 доларів США, терміном на 2 місяці під 5% місячних (а.с.56).

При ухваленні вказаного рішення судом першої інстанції взято до уваги, те, що між сторонами у встановленому законом порядку були укладені договори позики, а тому з відповідача ОСОБА_1 стягнув виниклу заборгованість в сумі 182 000 грн. 00 коп., що є еквівалентом 8000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.11.2015 року, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 36 445 грн. 89 коп. та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в розмірі 3 316 грн. 34 коп., що в загальному становить 221 762 грн. 23 коп.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З ч. 1 ст. 1048 ЦК України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банк України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

На день звернення ОСОБА_3 з позовом до суду, позичальник свого обовязку по поверненню позики не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України коли грошове зобовязання має бути виконане в одиниці іншої держави до суми боргу застосовують курс цієї одиниці щодо гривні.

В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Статтею 1051 ЦК передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Договори позики ОСОБА_1 не оспорювались, зустрічні вимоги про визнання отриманих ним коштів його власністю з зазначених ним підстав не заявлялись, факт укладення договору ним підтверджується.

Відповідно до розяснень даних в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року № 12, колегією суддів були прийняті для огляду документи та їх копії, які ОСОБА_1 вважав належними та допустимими доказами і не міг їх подати в суді першої інстанції, на його думку з поважних причин.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він взяв у позику у сина власні кошти, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, вони жодним чином не підтверджені, а наявність довіреності від 31.08.2012 року на імя ОСОБА_3В та ОСОБА_4 на представництво інтересів батька ОСОБА_1 та отримання належних йому платежів не спростовує того факту, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладені договори позики, строк по яких сплив, а кошти не повернуті.

Подані в апеляційному суді ОСОБА_1 розписки про продаж техніки та отримання за неї належних йому коштів позивачем, ОСОБА_3 заперечив та на їх спростування подав до суду власноручну розписку ОСОБА_1 від 8 листопада 2016 року, який підтверджує свій борг перед ним у 8200 доларів США. ОСОБА_1 підтвердив автентичність цієї розписки.

Що стосується вимоги апеляційної скарги про оскарження та скасування ухвали від 08 лютого 2016 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення в даній справі, то ця ухвала за своєю суттю є ухвалою про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення п.3 ч.1 ст.231 ЦПК України, оскільки такий перегляд відбувся, а місцевим судом резолютивна частина ухвали викладена не у відповідності до наведеної норми.

Ухвала про залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від заочного рішення, оскільки така ухвала не передбачена в переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду першої інстанції, визначені ст. 293 ЦПК. Окрім того, в контексті ч. 4 ст. 231 ЦПК після залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач може оскаржити в апеляційному порядку не таку ухвалу суду, а саме заочне рішення, що й було зроблено відповідачем.

Оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Рівненського міського суду від 09.12.2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: