Провадження № 2/712/199/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі

головуючого/судді - Романенко В.А.

при секретарі - Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання особи не чинити перешкод в користуванні квартирою та виселення квартиронаймачів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання особи не чинити перешкод в користуванні квартирою та виселення квартиронаймачів, посилаючись на те, що він є власником 27/100 частини квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтв про право власності б/н, видане органом приватизації Соснівського районного виконавчого комітету 27.03.1997 року.

Іншими співвласниками є ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 в частці 73/100.

Квартира має загальну площу 57,9 кв.м., складається з трьох окремих жилих кімнат площею 37,0 кв.м., в тому числі: 1 кімната - 10,8 кв.м., 2 кімната - 9,7 кв.м., 3 кімната (з виходом на лоджію) - 16,5 кв.м.; ванна кімната - 2,2 кв.м. кухня - 7,4 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м., коридор - 5,8 кв.м., вбудована шафа - 0,9 кв.м., лоджія 6,7 кв.м.

В судовому порядку було встановлено порядок користування приміщеннями квартири, за якими до нього відходить 19,7 кв.м. загальної площі з них 10,8 кв.м. житлова, а до ОСОБА_2 37,9 кв.м. загальної площі з них 26,2 кв.м. житлова.

У 1997 році було розірвано шлюб між ним та відповідачем. Після чого ОСОБА_2 з зазначеної квартири виїхала та по сьогоднішній день в ній не проживає. Своє право на користування та розпорядження квартирою вона використовує шляхом здаючи в оренду.

З 2002 року ОСОБА_2 реалізовує цілеспрямоване довготривале зловживання правом власності 2-х кімнат квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 яка з 1997 року постійно проживає в АДРЕСА_2, свідомо не виконує рішення Соснівського районного суду № 2-3550-02 від 01.10.2002 року створює в приміщеннях загального користування квартири, умов неможливих для користування ним своїм власним майном.

З 2003 року та по сьогоднішній день в квартирі проживають квартиронаймачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6. До загальних приміщень квартири вони його не пускають, б'ють та цькують пса бійцівської породи. А коли їх немає дома, і в нього є можливість зайти до квартири а потім і до приміщень загального користування то він стикається з тим, що кухня заставлена різними чужими речами, які не дають йому можливість приготовити та прийняти їжу. Вбудовану шафу (кладочку), що є місцем загального користування вони повністю закидали мотлохом. А в ванній кімнаті та вбиральні вони зламали крани та розбили унітаз чим повністю позбавили його можливості на проживання в цій квартирі.

Квартиранти своїми незаконними діями змусили його з'їхати з квартири. Тому з 2006 року він змушений жити в гаражному авто кооперативі «Волокно».

Після чого відповідач декілька разів змінювала вхідні замки, всіляко перешкоджає йому у праві користування загальними приміщеннями квартири. Відповідач не погоджується і на вирішення питання мирним шляхом щодо спільного користування та розпорядження квартирою, на яку вони мають право відповідно до закону.

Таким чином він змушений звернутись з позовом до суду, оскільки з вини відповідача, він як співвласник 27/100 частини квартири, протягом тривалого часу взагалі позбавлений права користуватися та розпоряджатися своїм майном та відповідним чином виконувати і обов'язки по утриманню майна.

Просить зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1; прибрати речі, які знаходяться в кухні квартири і перешкоджають використовувати кухню за призначенням; звільнити вбудовану шафу (кладовку) в квартирі, яка являється загальною площею користування, та надати йому можливість користуватись частиною кладовки; звільнити коридор від речей які створюють перешкоди в його користуванні; прибрати речі з місць загального користування для проведення капітального ремонту. Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання громадянам іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заперечення, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертались.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в позові відмовити.

ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60, ч. 1 ст. 131 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом. Сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішенням Соснівського районного суду м Черкаси від 01 вересня 1984 року змінено умови договору жилого найму квартири АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_1 кімнату площею 10,8 кв.м. в цій же квартирі, ОСОБА_9 з двома дітьми кімнати площею 9,7 кв.м. та 16,5 кв.м. Кухню, ванну, туалет, коридор залишено в загальному користуванні.

Шляхом обміну з першою дружиною ОСОБА_9 - ОСОБА_2 з двома дітьми стали власниками двох кімнат в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.03.1997 року, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 27/100 квартири АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.11.1995 рок, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому, ОСОБА_10 та членам її сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_3 на прав спільної сумісної власності належить 73/100 квартири АДРЕСА_1.

З копії довідок КП «ССУБ» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 відкриті два особові рахунки: особовий рахунок НОМЕР_1 на ОСОБА_1 (житлова площа 10,8 кв.м., загальна площа 19,7 кв.м.); особовий рахунок № 60074042 на ОСОБА_10 (житлова площа 26,2 кв.м., загальна площа 37,9 кв.м.).

На момент розгляду справи в спірній квартирі прописаний (зареєстрований) ОСОБА_1

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у праві власності квартиру, користуються нею для особистого проживання, а власника не може бути позбавлено права користування квартирою.

Згідно до положень ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в приватній власності будинок, квартиру, користуються ними для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закласти, укладати інші не заборонені законом договори.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - роз'яснити судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

В судовому засіданні встановлено що між сторонами відбувся поділ спірною квартирою АДРЕСА_1 та кожному виділені кімнати відповідно до їх частки.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

З урахуванням даної норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні і суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не вказано які саме перешкоди вчинялися даними відповідачами та в чому вони виражалися, та не надано доказів, які б підтверджували чинення перешкод зі сторони відповідачів. Крім того, відповідно до відповідей на запит суду, Приморським РВ у місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області підтверджено, що ОСОБА_2 з 03.03.1998 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, за цією ж адресою також зареєстрований ОСОБА_3 з 17.04.2002 року. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 фактично проживають в м. Маріуполь.

Що стосується позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 прибрати речі, які знаходяться в кухні квартири і перешкоджають використовувати кухню за призначенням; звільнити вбудовану шафу (кладовку) в квартирі, яка являється загальною площею користування, та надати йому можливість користуватись частиною кладовки; звільнити коридор від речей які створюють перешкоди в його користуванні; прибрати речі з місць загального користування для проведення капітального ремонту, то дані позовні вимоги теж не підлягають до задоволення, оскільки позивачем в судовому засіданні не доведено, що вказані речі є речами саме цих відповідачів, крім того не зрозуміло, як проживаючи у м. Маріуполь відповідачі можуть перешкоджати позивачу користуватися квартирою.

Крім того, з матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засіданні, встановлено, що між сторонами після розірвання шлюбу виникли конфліктні стосунку на фоні неприязнених відносин. Разом з цим, встановлено, що позивач вільно користується спірною квартирою, має власні ключі та вільний доступ до неї.

Доказів того, що відповідачі чинили та чинять йому перешкоди у користуванні квартирою № АДРЕСА_1 в м. Черкаси позивачем не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою.

Позовні вимоги в частині виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання громадянам іншого жилого приміщення не підлягають до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, а в подальшому і з ОСОБА_6 неодноразово укладалися договори позички житлового приміщення відповідно до ст. 827 ЦК України складений у формі згідно ст. 796 ЦК України.

Останній раз, а саме 10 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір позички житлового приміщення.

Відповідно до п.1.1 вказаного договору позичкодавець надає користувачеві і членам його сім'ї в користування строком на два роки 11 місяців квартиру загальною площею 37,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 характеристику квартири викладено в акті прийому-передачі квартири.

На укладення договору від 10.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 складений акт прийому-передачі житлового приміщення від 10.11.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Частиною 1 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 793 ЦК України).

Позивач не пред'явив позовні вимоги про розірвання договору, поставив питання про виселення відповідачів, що свідчить про те, що спосіб захисту порушеного права вибраний ним невірно. Крім того, ОСОБА_2 також не ставилося питання в судовому порядку про розірвання договору.

Посилання позивача, як на підставу виселення відповідачів на ч. 7 ст. 189 ЖК УРСР не заслуговують на увагу суду, оскільки підстави зазначені у нормі ЖК УРСР стосуються відповідальності за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства, такі факти позивачем в позовній заяві не зазначені та в судовому засіданні не доведені.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, або примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до частини 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Позивач просить виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачений вичерпний перелік підстав для виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не позбавлено права користування своєю власністю, та ніхто йому в цьому не перешкоджає.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 11, 131, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 9, 58, 64, 65 Житлового Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання особи не чинити перешкод в користуванні квартирою та виселення квартиронаймачів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: