У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «Форсажавто» про визнання договору удаваним, визнання частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного Одеської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «Форсажавто» (далі - ТОВ «Форсажавто») про визнання договору удаваним, визнання частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця,

Свої вимоги мотивує тим, що вона є колишньою дружиною відповідача. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 16 жовтня 2014 року. У період перебування у шлюбі подружжям було придбано наступне майно: автомобіль марки «Камаз», 1992 року випуску та автомобіль марки «Дєу Ланос», 2007 року випуску. У зв'язку з виникненням спору щодо поділу спільно набутого майна, позивач звернулась до суду із відповідним позовом. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2012 року (справа № 2/1519/6626/11) за ОСОБА_6 було визнано право власності на 1/2 частину автомобілів: марки «Камаз», д/н НОМЕР_1 та марки «Дєу Ланос», д/н НОМЕР_2.

10 червня 2014 року між ОСОБА_7, який виступав як продавець, комісіонером «ТОВ «Форсажавто» та покупцем ОСОБА_8 був укладений договір комісії, згідно умов якого ОСОБА_7 передав у власність, а ОСОБА_8 прийняла автомобіль та сплатила за нього грошову суму в розмірі 9 420 грн.

ТОВ «Форсажавто» зобов'язалось надати послуги щодо оформлення та постановлення на облік вказаного автомобілю на ім'я покупця в органах УДАІ ГУМВС України в Одеській області. Постановою про закриття кримінального провадження від 21 жовтня 2014 року встановлений розмір шкоди, яку було спричинено діями ОСОБА_7 по відчуженню спірного автомобілю на користь ОСОБА_8 за участю ТОВ «Форсажвто».

Позивач вважає, що правовідносини, між ОСОБА_7, ТОВ «Форсажавто», ОСОБА_9 є правовідносинами щодо купівлі-продажу автомобілю, а відтак укладений договір є удаваним та таким, що приховує договір купівлі-продажу, що в дійсності був укладений між сторонами, тому з метою відновлення свого порушеного права, звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано договір комісії, укладений 10 червня 2014 року між ОСОБА_7, який виступав як продавець, комісіонером ТОВ «Форсажавто» та покупцем ОСОБА_8 удаваним.

Визнано, що договір комісії, укладений 10 червня 2014 року був вчинений сторонами для приховання договору купівлі-продажу автомобіля марки «Камаз», д.н. НОМЕР_1, згідно умов якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купила вказаний автомобіль за 9 420 грн.

Визнано договір купівлі-продажу від 10 червня 2014 року в частині продажу належній ОСОБА_6 1/2 частки вказаного автомобілю не дійсним.

Переведено права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу автомобілю та визнано, що покупцем 1/2 належній ОСОБА_7 частки автомобілю є ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року скасовано у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 235, 321, 362 ЦК України, виходив із того, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Камаз», д.н. НОМЕР_1, Ѕ частина якого належить ОСОБА_6, а тому відповідачі фактично позбавили її права власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_6, у порушення вимог ст. 362 ЦК України, не внесла на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець.

Проте повністю погодитись із висновками судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі до 16 жовтня 2014 року. За час перебування у шлюбі подружжям придбано автомобіль марки «Камаз», 1992 року випуску та автомобіль марки «Дєу Ланос», 2007 року випуску.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2012 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частку вантажного автомобілю фургону контейнеровозу, марки «Камаз 53212», 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1.

10 червня 2014 року між ОСОБА_7, який виступив як продавець, комісіонером ТОВ «Форсажавто» та покупцем ОСОБА_8 укладено договір комісії, згідно умов якого, ОСОБА_7 передав у власність, а ОСОБА_8 прийняла автомобіль марки «Камаз», 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та сплатила за нього 9 420 грн. ТОВ «Форсажавто» зобов'язалось надати послуги щодо оформлення та постановлення на облік вказаного автомобілю на ім'я покупця в органах УДАІ ГУМВС України в Одеській області.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Так з матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Камаз», 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1 належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положення ст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦК України встановивши, що спірний автомобіль належить сторонам на праві спільної часткової власності, не звернув уваги на те, що відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном при спільній частковій власності проводиться за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - вирішується судом.

Крім того, апеляційний суд, вирішуючи спір, належним чином не перевірив доводи позивача про факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним та спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Разом із тим, суд першої інстанції не дослідив правової природи спірних правовідносин і не вжив заходів для з'ясування та уточнення підстав звернення ОСОБА_6 до суду, а також для захисту його прав як власника частини автомобіля.

Також суди не врахували положень ст. 362 ЦК України й не дослідили питання про те, чи були забезпечені права ОСОБА_6 про переважне право купівлі частки ОСОБА_7, яка була продана ОСОБА_8

Отже, суди в достатньому обсязі не визначилися із правовідносинами, що виникли між сторонами у даній справі та не дали їм належної оцінки, з урахуванням норм матеріального права, якими регулюються дані правовідносини. Висновки судів щодо можливості застосування саме обраного позивачами способу захисту прав належним чином не мотивовані.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року та рішення апеляційного Одеської області від 10 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік