АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Трусова Т.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Левенця Б.Б.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Подільська та Дарницька районні у м. Києві державні адміністрації як органи опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила позбавити батьківських прав відповідача щодо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що відповідач самоусунувся від виконання свого батьківського обов'язку по утриманню та вихованню сина, не бере участі у його вихованні, не піклується про здоров'я, фізичний, етичний і духовний розвиток, не проявляє батьківського піклування.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що протягом майже усього часу розгляду справи по суті, знаючи про наявність позову про позбавлення батьківських прав відповідач продовжував ухилятись від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини (з дитиною не зустрічався, жодного разу не приходив до дошкільного навчального закладу, не цікавився її фізичним і духовним розвитком тощо).

Доказами про відсутність наміру приймати участь у вихованні дитини є залишені судом поза увагою та не оцінені ним взагалі наступні документи: лист служби у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві від 29.08.15 p. (a.c.61) про те, що питання участі у вихованні дитини за заявою ОСОБА_2, яка подавалась ним в листопаді 2013 року, не розглядалось у зв'язку з неподанням ним пакету документів, передбаченого чинним законодавством (пунктом 73 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.08 p. № 866), лист служби у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві від 2015 p. (а.с. 129) про те, що питання участі у вихованні дитини за заявою ОСОБА_2, яка подавалась ним у грудні 2015 року, не розглядалось також у зв'язку з неподання ним пакету документів, передбачених пунктом 73 Порядку.

Крім того, в разі певних перешкод з боку позивача і в разі серйозності намірів відповідача приймати участь у вихованні дитини він мав можливість додати у 2013 році та у 2015 році передбачений пунктом 73 Порядку пакет документів для того, щоб орган опіки і піклування розглянув його заяви і визначив порядок участі відповідача у вихованні ОСОБА_3. Проте, цього не відбувалось через декларативність намірів на участь у вихованні дитини.

За наявності встановленого судом факту відсутності участі батька у вихованні дитини досить тривалий час, на підставі надуманих припущень про те, що підставою для подання позову про позбавлення батьківських прав є неприязні відносини між сторонами і небажання відповідача продавати спільно нажите майно (зокрема, квартиру) - має місце незастосування судом норм матеріального права, які є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, зокрема частини 2 статті 150 і пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України.

Факт неприязних відносин між сторонами жодним чином не позбавляв відповідача встановити порядок участі у вихованні дитини в позасудовому порядку, а в разі якщо б позивач не виконувала відповідне рішення органу опіки і піклування, то і в судовому порядку, тобто в порядку, передбаченому статтею 159 Сімейного кодексу України.

Зазначила, що відповідач вже був позбавлений батьківських прав за рішенням Голосіївського районного суду міста Києва стосовно дитини від першого шлюбу (а.с. 57-59). При цьому, з його пояснень, наданих в судовому засіданні вбачається, що він це зробив добровільно з метою надання можливості виїзду колишньої дружини з їх спільною дитиною за кордон на постійне місце проживання. Така обставина свідчить про те, що відповідач є особою, яка достатньо легко «відпускає» від себе своїх дітей і майбутнє цих дітей його не цікавить.

Висновок суду першої інстанції про те, що сплата аліментів підтверджує намір відповідача приймати участь у вихованні сина не може бути доказом бажання батька брати участь у вихованні сина, оскільки в силу вимог частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Тобто, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на дитину і в тому разі, коли його позбавлено батьківських прав. Те, що відповідач сплачує аліменти на дитину є наслідком іншої обставини і нею є виконання судового рішення про стягнення аліментів від 04.12.13 p. (a.c. 47-48), a не бажання відповідача приймати участь у вихованні дитини. Окрім того, невиконання судового рішення тягне за собою кримінальну відповідальність, передбачену статтею 382 Кримінального кодексу України, і відповідач це усвідомлює.

В оскаржуваному рішенні відсутні мотиви неприйняття показань свідків з боку позивача. В рішенні суду не міститься і мотивів неприйняття як доказу невиконання батьківського обов'язку по вихованню дитини постанови Дарницького районного суду міста Києва від 19.07.13 p. про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 Кодексу про адміністративні правопорушення.

Відсутність інтересу відповідача до участі у вихованні дитини прямо підтверджена і тим, що протягом періоду з липня 2015 року по червень 2016 року, тобто коли справа про позбавлення батьківських справ перебувала в суді, відповідач жодного разу не намагався побачити дитину ні за місцем проживання позивача, ні в дошкільному навчальному закладі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, установлені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 8 жовтня 2009 p. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народився син ОСОБА_3 (а.с. 4, 6).

Подружжя разом з дитиною мешкало у належній їм на праві спільної часткової власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

У 2013 p. стосунки між сторонами зіпсувались, що призвело до виникнення численних сварок, конфліктів та взаємних звинувачень. Зазначені обставини підтверджуються даними, які містяться:

- у постанові від 25 червня 2013 р. про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї, яке виразилось у тому, що він забрав належні дружині ключі від вхідних дверей, закрив її з дитиною у квартирі і пішов на роботу (а.с. 42);

- у постанові про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за невиконання обов'язків щодо виховання дитини (а.с. 43, 44-45);

- у висновку оперуповноваженого ВКМСД Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 15 червня 2013 p., складеного за результатами перевірки заяви позивача про те, що її чоловік не приділяє уваги вихованню сина (а.с. 118);

- у висновках дільничних інспекторів міліції Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26 і 27 червня та 8 липня 2013 p., складених за результатами перевірки обставин викликів міліції до квартири батьків позивача (а.с. 119, 120, 121);

- у заявах ОСОБА_2 до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з приводу неналежного, на його думку, виконання дружиною обов'язків щодо виховання дитини (а.с. 113, 114, 115-117).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2013 p., частково зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 грудня 2013 p., із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи із 30 липня 2013 p. до повноліття дитини (а.с. 46, 47-48).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 жовтня 2013 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5).

За змістом абз. 2, 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 2342-IV Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на служби у справах дітей покладається безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Висновок органу опіки та піклування оформляється на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписується головою (заступником голови) та скріплюється печаткою.

18 січня 2016 p. Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, взявши до уваги пояснення позивача про те, що з часу розлучення батько життям дитини не цікавиться, матеріально не допомагає, не виявляє бажання будь-яким чином приймати участь у вихованні та оздоровленні сина (а.с. 76).

Згідно з ч. 6. ст. 19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що Висновок органу опіки зроблено без достатнього з'ясування всіх обставин, що він не достатньо обґрунтований та не мотивований, такий що не відповідає обставинам справи.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 належним чином виконує покладений на нього законом та рішенням суду обов'язок щодо утримання дитини, що підтверджується наданими ним квитанціями та довідкою державного виконавця, яка свідчить про відсутність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 122, 123-127).

Дійсно, з того часу як сторони стали проживати окремо, відповідач не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Ця обставина не заперечується відповідачем і підтверджується даними, які містяться у довідках школи-дитячого садка ім. С. Русовської, який відвідує син сторін, де зазначено, що мати проявляє активну роль у вихованні сина, приводить та забирає дитину, відвідує збори, є членом батьківського комітету, а батька дитини вихователі не знають (а.с. 62, 142), та показаннями свідків - близької подруги позивача ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_8

Разом з тим, реальною причиною припинення спілкування батька з сином є неприязні відносини, які склалися між колишнім подружжям на ґрунті взаємних образ і звинувачень, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 не бажала і не бажає вирішувати питання участі батька у вихованні дитини, про що вона заявила в суді.

Апеляційна інстанція враховує і ту обставину, що батько розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини, бажає приймати таку участь, та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, приходить до висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні вимог про позбавлення відповідача батьківських прав в даному випадку є вірним.

Доказів того, що відповідач зловживає алкогольними напоями, в присутності дитини вживав канабіс, висловлювався нецензурною лайкою та спричиняв позивачу побої і тілесні ушкодження, у справі немає.

Колегія суддів вважає за доцільне вказати сторонам по справі про неприпустимість вирішення особистісних неприязних стосунків шляхом негативного впливу на дитину, що в майбутньому може призвести до несприятливих наслідків для останньої, оскільки Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді