У х в а л а

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що на підставі договорів дарування від 04 квітня 2011 року вона є власником квартир № 1 та № 1а у АДРЕСА_1. 18 жовтня 2012 року нею видано на ім'я батька ОСОБА_5 довіреність строком на десять років з правом передачі повноважень третім особам, який, у свою чергу, 26 листопада 2014 року уповноважив ОСОБА_6 управляти та розпоряджатися належним позивачу майном.

У подальшому 13 січня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договори купівлі-продажу квартир № 1 та № 1а у АДРЕСА_1, згідно із якими право власності на зазначене нерухоме майно перейшло до ОСОБА_7, який того ж дня уклав договори дарування цього майна з ОСОБА_8

На даний час спірні квартири належать ОСОБА_3 згідно із договорами купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року. ОСОБА_2 зазначала, що майно вибуло із володіння не з її волі шляхом укладання договорів купівлі-продажу між нею та ОСОБА_7 від 13 січня 2015 року квартир № 1 та № 1а у АДРЕСА_1, посвідчені приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Вказані договори є нікчемними відповідно до вимог ч. 2 ст. 228 ЦК України, укладені з порушенням вимог закону. У зв'язку з цим позивач просила суд визнати недійсними зазначені договори купівлі-продажу, витребувати із чужого незаконного володіння зазначене нерухоме майно та визнати за нею право власності на квартири № 1 та № 1а за вказаною адресою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 була власником квартир № 1 та № 1а у АДРЕСА_1, які отримала в дар від ОСОБА_5, згідно із договорами дарування від 04 квітня 2011 року.

18 жовтня 2012 року позивач згідно із довіреністю уповноважила ОСОБА_5, ОСОБА_10 управляти та розпоряджуватися усім належним їй нерухомим та рухомим майном строком до 18 жовтня 2022 року, з правом передачі повноважень третім особам повністю або частково. Після чого, 26 листопада 2014 року ОСОБА_5, який діяв від імені позивача на підставі довіреності, уповноважив ОСОБА_6 управляти та розпоряджуватися усім належним позивачу нерухомим та рухомим майном строком до 18 жовтня 2022 року.

13 січня 2015 року між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7, укладено договори купівлі-продажу вказаних квартир, згідно із якими квартири передано у власність ОСОБА_7, а останній сплатив ОСОБА_2 їх вартість у повному обсязі. Цього ж дня між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договори дарування квартир № 1 та № 1а у АДРЕСА_1.

05 лютого 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу зазначених квартир, згідно із якими квартири передано у власність ОСОБА_3, а останній сплатив ОСОБА_8 їх вартість у повному обсязі та на даний час є власником вказаних квартир.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Згідно з вимогами ст. ст. 202, 204, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 заявила позов до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 13 січня 2015 року, укладених її представником ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу є ОСОБА_7, до якого такі позовні вимоги не пред'являлися, останній не приймав участі у справі, та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині,обґрунтовано вважали, що позивачем не доведено порушення її прав саме відповідачем ОСОБА_3, який не є стороною оспорюваних правочинів.

Також, встановивши, що недійсність довіреності, на підставі якої були відчуженні спірні квартири, в передбаченому законом порядку не встановлена, такі позовні вимоги не пред'являлися, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що позивачем не доведено вибуття спірного майна з її (власника) володіння внаслідок дій її представника, а не з її волі (відсутність її волі на відчуження квартир).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюванні правочини укладені всупереч її волі, та враховуючи обмеження п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що наявність в діях власника (позивача) волі на передачу майна виключає можливість його витребування у відповідача.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_6 діючи від імені ОСОБА_2 уклав договори купівлі-продажу вказаних квартир, які порушують публічний порядок, правильно судами не взято до уваги, оскільки такі не доведені.

Позовні вимоги про визнання права власності є похідними від вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна, у задоволені яких відмовлено, тому суди правильно відмовили у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.В. Кадєтова

В.О. Кузнєцов