Справа № 381/152/16-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/3728/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 16.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання кредитного договору недійсним,

у с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 2 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3184, відповідно якого позичальнику надано в кредит грошові кошти в розмірі 190 000 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 2 серпня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 31 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 13344, згідно з яким поручитель зобовязався солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору. Позивач вказав, що свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_2 грошові кошти в обумовленому розмірі, натомість остання своїх зобовязань належним чином не виконувала, своєчасно платежі в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих відсотків не вносила, а тому станом на 1 листопада 2015 року у неї утворилася заборгованість у загальному розмірі 141 574,25 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 3 242 614,50 грн. Оскільки письмові вимоги банку про усунення порушення основного зобовязання відповідачами проігноровано, вищевказана заборгованість підлягає до солідарного стягнення з відповідачів в судовому порядку.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому, з подальшими уточненнями, просила визнати недійсним кредитний договір від 2 серпня 2007 року № 3184. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що підписання кредитного договору стало наслідком чисельного порушення норм ЦК та Закону України «Про захист прав споживачів», а як наслідок її прав, як споживача кредитних послуг.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 2 серпня 2007 року № 3184. укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 Питання розподілу судових витрат не вирішувалось.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення основного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог, зокрема, не підтверджено належним доказами правильність розрахунку заборгованості та право банку на здійснення валютних операцій. Також суд вказав, що поручителя не було повідомлено про укладання додаткових договорів до кредитного договору, а тому банк втратив право вимоги до нього.

Задовольняючи зустрічні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку, що перед укладанням кредитного договору позичальнику не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту та графік його погашення, що є порушенням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказаний договір містить несправедливі умови, наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживачу.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 2 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», найменування якого змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3184, відповідно до якого позичальнику надано в кредит грошові кошти в розмірі 190 000 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 2 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 31 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 13344, згідно з яким поручитель зобовязався солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору.

У звязку з неодноразовими письмовими звернення позичальника щодо реструктуризації кредиту та зміни умов кредитування, між сторонами було укладено додаткові договори, а саме: додатковий договір № 1 від 23 січня 2009 року про зміну графіку погашення кредиту в частині перенесення терміну сплати основного боргу по кредиту на шість місяців; додатковий договір № 2 від 31 серпня 2009 року про реструктуризацію кредитної заборгованості та зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення розміру щомісячних платежів; додатковий договір № 3 від 9 вересня 2010 року про реструктуризацію кредитної заборгованості та зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення розміру щомісячних платежів; додатковий договір № 4 від 31 серпня 2011 року про реструктуризації кредитної заборгованості та зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення розміру щомісячних платежів; додатковий договір № 5 від 26 червня 2012 року про внесення змін до умов кредитування шляхом пролонгації кредиту подовження кінцевого терміну повернення кредиту з розстроченням розміру чергових платежів по кредиту.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити зазначеному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Визнаючи кредитний договір недійсним з підстав невідповідності його умов Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції, послався на те, що ОСОБА_2 звернулася до суду в межах строку позовної давності, оскільки дізналася про порушення своїх прав лише після отримання копії позову банку.

Так, згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог ч. 1 т. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений між сторонами, підписаний позивачем 2 серпня 2007 року. Із зустрічними позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_2 звернулася до суду через девять років після його укладення 23 березня 2016 року.

Вирішуючи спір в частині зустрічних позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кредитний договір відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливим, а його умови такими, що порушують принцип рівності учасників правовідносин, однак оскільки ОСОБА_2 пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено позивачем у справі, згідно із ст. 267 ЦК України в задоволенні цих вимог необхідно відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Посилання в рішенні на те, що позичальник дізнався про порушення свого права лише після отримання копії позову банку, адже на її звернення банк не надав інформації про умови кредитування, є помилковими з огляду на те, що позивач підписала кредитний договір 2 серпня 2007 року, тому саме з моменту його підписання вона була ознайомлена з його умовами.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 10 ЦПК України.

На суд покладається обовязок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_2 грошові кошти у сумі, визначеній кредитним договором, а саме 190 000 дол. США.

Звертаючись до суду за позовом, банк зазначив, що позичальник не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, загальний розмір якої згідно долученого розрахунку станом на 1 листопада 2015 року становить 141 574,25 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 1 листопада 2015 року складає 3 242 614,50 грн., з яких: 84 048,90 дол. США - сума не простроченого кредиту (основного боргу), 20 239,03 дол. США - сума прострочених чергових платежів за кредитом, 17 958,27 дол. США сума заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом; 5 804,30 дол. США - пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків та 13 523,75 дол. США інфляційні витрати та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом.

Суд першої інстанції не мотивував, чому не бере до уваги наданий позивачем письмовий розрахунок заборгованості, який відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України є належним і допустимим доказом у справі. Водночас, відповідачами не було наведено іншого розрахунку заборгованості та не заявлялося в суді першої інстанції відповідне клопотання про призначення економічної експертизи.

Здійснивши посилання на довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» за 2009-2011 року, в яких йдеться про відсутність у ОСОБА_2 заборгованості по кредиту та відсотках, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги доводи представника позивача про те, що у разі ненадходження від позичальника грошових коштів з метою погашення кредиту чи сплати відсотків у строк, визначений кредитним договором, сума заборгованості, яка підлягала погашенню, переносилася на відповідні рахунки для обліку простроченої заборгованості, що і стало підставою для видачі таких довідок.

Крім того суд, формально пославшись на неможливість перевірки розрахунку заборгованості та відомостей про розмір цієї заборгованості, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав належної правової оцінки кредитному договору та додатковим угодам до нього, в яких зазначено суму наданого кредиту, розрахунок періодичних щомісячних платежів з врахуванням реструктуризації кредитної заборгованості, які у встановленому порядку недійсними не визнані. Тобто, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Таким чином, на порушення вищевказаних норм процесуального права суд першої інстанції не дотримався принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства при розгляді справи, не дослідив належним чином зібрані у справі докази, умови укладених між сторонами у справі договорів, не зясував належним чином характеру правовідносин між сторонами у справі, не звернув уваги на підстави позову і його вимоги, а саме факт укладення кредитного договору між сторонами у справі в розумінні ст. 1054 ЦК України, документи на підтвердження наявності та розміру кредитної заборгованості, тощо, не спростовано належними і допустимими доказами відповідачами у справі.

У ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного ОСОБА_4 України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного ОСОБА_4 України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Державний ощадний банк України» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення грошових операцій в іноземній валюті, в тому числі надання кредитів в іноземній валюті.

При цьому, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 5 квітня 2016 року у ПАТ «Державний ощадний банк України» було витребувано належним чином засвідченні копії вказаних документів, проте не дослідивши їх в судовому засіданні суд ухвалив рішення з посиланням на те, що банком не підтверджено своє право на здійснення валютних операцій.

Також установлено, що в грошовому зобов'язанні ОСОБА_2 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Однак стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом в іноземній валюті не відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, оскільки стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням вказаних сум поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Виконуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, апеляційний суд запропонував позивачу надати інший розрахунок кредитної заборгованості із обчисленням штрафних санкцій у гривні, проте до матеріалів справи було долучено уточнений розрахунок з обчисленням указаних сум в доларах США із загальною конвертацією всієї суми заборгованості в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 1 листопада 2015 року.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель, за змістом указаних норм матеріального права, хоча і повязаний з боржником певними зобовязальними відносинами, є самостійним субєктом у відносинах із кредитором.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пунктом 1 договору поруки від 31 серпня 2009 року визначено, що поручитель відповідає перед кредитором солідарно у повному обсязі за виконання своєчасно боржником зобовязань за кредитним договором та додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

При цьому, положення зазначеного договору не містять інформації про те, що така зміна та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватися без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного ОСОБА_4 України № 6-100цс12 від 26 вересня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_3, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про припинення поруки з підстав ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки зміни, внесені в кредитний договір шляхом укладення додаткових угод, не звільняють сторони основного зобовязання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором поруки не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

Разом із тим за положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного ОСОБА_4 України від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач ОСОБА_3 подав заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог банку до поручителя.

Так, порука це строкове зобовязання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_2 зобовязалася перед банком щомісячно до 25 числа платіжного місяця здійснювати платежі у валюті наданого кредиту готівкою до каси банку на рахунок, що зазначений у кредитному договорі.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (здійснення платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено поясненнями позивача, що позичальник повністю перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом починаючи з лютого 2014 року, а відтак з часу несплати цього платежу починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.

У свою чергу банк звернувся до суду з даним позовом 13 січня 2016 року, про що свідчить відтиск штемпеля на позовній заяві.

Зважаючи на те, що банком предявлено вимогу до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання, то в силу вищенаведеного порука вважається припиненою в частині тих щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів, на які вказував позивач.

В той же час колегія суддів вважає необґрунтованою заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, оскільки в даному випадку мало місце переривання строку позовної давності шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору та часткового погашення кредитної заборгованості до лютого 2014 року.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні основного позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 2 серпня 2007 року № 3184 у загальному розмірі 122 246,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 1 листопада 2015 року складає 2 799 925,13 грн., пеню 132 941 грн. 60 коп, та відмовити у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, а також відмовити в позові до відповідача ОСОБА_3

Щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання кредитного договору недійсним, то рішення в цій частині також має бути скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 41 998,88 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 46 805,09 грн. (46 198,77 грн. + 606,32 грн.) за подання апеляційної скарги, а всього 88 803,97 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 2 серпня 2007 року № 3184 в розмірі 122 246,20 дол. США (сто двадцять дві тисячі двісті сорок шість доларів США двадцять центів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 листопада 2015 року складає 2 799 925,13 грн. (два мільйони сімсот девяносто девять тисяч девятсот двадцять пять гривень тринадцять копійок), пеню 132 941 (сто тридцять дві тисячі девятсот сорок одну) гривню 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» 88 803,97 грн. (вісімдесят вісім тисяч вісімсот три гривні девяносто сім копійок) сплаченого судового збору.

В задоволенні решти вимог позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в тому числі до ОСОБА_3, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_4