АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2446/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 52 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М., Демченка В. А.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, служби у справах дітей Звенигородської районної держадміністрації про позбавлення батьківських прав.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
21 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Звенигородської РДА, орган опіки і піклування Звенигородської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду у 2011 році було розірвано.

Від вказаного шлюбу у них є неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Аліменти на утримання дитини відповідачем були сплачені лише один раз і заборгованість відповідача ОСОБА_1 по аліментах на утримання сина ОСОБА_3 станом на 30 травня 2016 року, становить 46 173,44 грн., при тому, що відповідач за період з 11 березня 2015 року по 05 квітня 2016 року мав дохід в розмірі 93 687,64 грн.

Також вказувала, що відповідач ОСОБА_1 , проживаючи в одному місті із сином, належним чином не виконував і не виконує своїх батьківських обов`язків.

Так, він не цікавить¬ся розвитком дитини та її здоров`ям, ухиляється від виконання своїх обов`язків по ви¬хованню дитини, матеріальної допомоги не надає, оскільки з моменту припинення спільного проживання в 2010 році жодного разу не зустрівся із сином та не поці¬кавився його фізичним та духовним розвитком і не займався його вихованням.

Крім того зазначає, що у 2012 році вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , і з цього часу вона з сином стала проживати однією сім`єю в будинку батьків чоловіка разом з чоловіком, дитиною та його батьками.

Враховуючи наведене, просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_1 , відносно малолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 551,20 грн. та оплатою за надану юридичну допомогу в сумі 4000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а судове рішення до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що батько дитини свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання дитини, тому враховуючи ставлення до дитини та першочергово враховуючи інтереси дитини суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони є передчасними так як суд не врахував всіх обставин, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_1 являються батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року (а.с. 11).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2010 року на користь позивачки було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 (а.с. 14).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2010 року на користь позивачки було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини у розмірі 200 грн. (а.с. 16).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 червня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_1 було розірвано. Спору про місце проживання малолітньої дитини між сторонами немає, малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю (а.с. 12).

11 серпня 2012 року позивачкою зареєстровано шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 11 серпня 2012 року (а.с. 13).

Згідно висновку органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Звенигородської міської ради, який був зроблений з урахуванням довідок відповідних установ, з урахуванням опитувань сусідів за місцем проживання дитини, та рішення комісії з питань захисту прав дитини Зенигородської РДА, орган опіки і піклування вважає, що доцільно позбавити ОСОБА_1 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 18).

Вказаний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради № 202 від 11 червня 2014 року (а.с. 19).

Відповідно до висновку служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації № 607/01-42 від 29 грудня 2014 року, служба вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 20).

У відповідності до довідок виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 08 квітня 2014 року, 23 квітня 2014 року та 15 липня 2016 року ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_3 , чоловіком ОСОБА_4 та його батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 32, 46, 47).

Вироком Звенигородського районного суду від 11 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини) та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік (а.с. 33).

Як вбачається з актів обстеження умов проживання від 30 квітня 2014 року та від 06 травня 2016 року малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, її чоловіком ОСОБА_4 та його батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і для нього створені усі необхідні умови для належного проживання та виховання (а.с. 34, 41).

Як вбачається з довідки про доходи від 16 травня 2016 року ОСОБА_1 за період з 11 березня 2015 року по 05 квітня 2016 року мав дохід в розмірі 93 687,64 грн. (а.с. 39).

Згідно довідки МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, заборгованість ОСОБА_1 по аліментам, станом на 30 травня 2016 року складає 46 173,44 коп.

Відповідно до довідок ДНЗ «Малятко» від 04 грудня 2014 року, 29 квітня 2014 року та 11 травня 2016 року, батько ОСОБА_3 сина не приводив, не відвідував і не забирав з дитсадка (а.с. 41, 42, 43).

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав, позивачка позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач не займався і не займається вихованням сина, має заборгованість по сплаті аліментів, не допомагає матеріально утримувати дитину, з дитиною жодних відносин не підтримує, не цікавиться навчанням та станом її здоров`я, не займається її вихованням, що свідчить про винне, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, ухилення від їх виконання.

Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач посилається на те, що колишня дружина не надавала йому можливості зустрічам з сином, придумувала різні приводи перешкоди для спілкування. Стверджував, що від виконання батьківських обов`язків не ухилявся, хоче з ним спілкуватися, займатися його вихованням, однак не може спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, займатися його вихованням з причин наявності неприязних відносин з колишньою дружиною.

Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В силу ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У пунктах 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У п. 18 вказаної постанови зазначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

В запереченнях до позовної заяви та своїй апеляційний скарзі відповідач вказав на ту обставину, що позивачка не надавала йому можливості спілкуватися з дитиною, переховувала сина від нього. Також вказав, що вона змінила місце проживання і телефон, внаслідок чого він був позбавлений можливості бачитися з дитиною, оскільки його місцезнаходження йому було невідомо. Рішення комісії з питань захисту прав дитини Звенигородської РДА від 25 березня 2011 року не намагався реалізувати з тієї самої причини, крім того згідно даного рішення зустрічі з дитиною повинні були здійснюватися в присутності матері, що його не влаштовувало. З приводу того, що позивачка не надавала дитину він нікуди не звертався, разом з тим і докази ухилення позивачки від надання дитини надати не може.

Крім того, вказав, що аліменти на утримання дитини не сплачував принципово, оскільки позивачка не надавала можливості спілкуватися з дитиною. Разом з тим вказав, що таку можливість мав, оскільки до 2014 року працював та отримував офіційну заробітну плату. Почав сплачувати аліменти після звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, оскільки злякався, що може бути позбавлений батьківських прав. З доходу, який він отримував під час перебування в зоні проведення АТО аліменти не сплачував, оскільки постанова про стягнення аліментів на адресу військової частини не надходила, а відтак вважає що його вини в цьому немає. Отримані грошові кошти вже витрачені, а відтак погасити заборгованість немає можливості, проте він буде намагатися у подальшому це зробити. Зараз перебуває на обліку в центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю. Вважає, що зараз для дитини буде менша травма дізнатися про існування іншого батька аніж у дорослому віці.

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині того, що відповідач не надав суду доказів про те, що позивачка створювала йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином. До подання позову про позбавлення його батьківських прав він також не звертався до органу опіки та піклування за вирішенням питання про способи його участі у вихованні сина.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про винну поведінку відповідача, яка виразилася у відсутності з його сторони піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання сина, підготовку до самостійного життя, відсутність інтересу до внутрішнього світу дитини, а також ненадання матеріального утримання дитині, необхідного для її культурного та духовного розвитку, забезпечення харчуванням тощо.

Однак, враховуючи ті обставини, що відповідач проживає окремо від дитини, бажає приймати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним, про що свідчить його заява, подана органу опіки та піклування і рішенням комісії з питань захисту прав дитини Звенигородської РДА від 25 березня 2011 року № 9 йому були призначені години зустрічі з дитиною, які реалізовані не були. Сторонами не надано суду доказів злісного ухилення від спілкування з дитиною, оскільки ні доводи позивачки ні доводи відповідача з цього приводу визнати обгрунтованими та доведеними суд визнати не може, так як вони ґрунтуються лише на суб`єктивних показах сторін у справі.

Стосовно несплати аліментів, то сама по собі дана обставина не може бути підставою для позбавлення батьківських прав за відсутності доказів ухилення батька від виховання дитини.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, батько розпочав сплату аліментів на час розгляду вказаної справи.

Щодо довідок ДНЗ «Малятко» від 04 грудня 2014 року, 29 квітня 2014 року та 11 травня 2016 року, батько ОСОБА_3 сина не приводив, не відвідував і не забирав з дитсадка, то зважаючи на неприязні відносини між сторонами та наявність спору щодо участі у вихованні з дитиною, такі також не свідчать про ухилення ОСОБА_1 у вихованні сина.

З приводу висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради № 202 від 11 червня 2014 року та висновку служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації № 607/01-42 від 29 грудня 2014 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Як вбачається з даних висновків, такі висновки зроблені відповідними органами за відсутності ОСОБА_1 , виключно на підставі пояснень матері та наданих нею доказів (вищезазначених довідок ДНЗ « ОСОБА_8 », про несплату аліментів) та показами свідків зі сторони позивачки. Самого ОСОБА_1 орган опіки та піклування і служба у справах дітей не вислуховували, його особисту думку з приводу даного питання не запитували та не надавали їй оцінки.

В такому випадку колегією суддів враховується наступне.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (Заява № 31111/04) Європейський Суд зазначив наступне.

«З урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та матір`ю дитини за допомогою міжнародних угод про правову допомогу.

Крім того, національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. Суди не заслухали свідка, клопотання про виклик якого подавалось заявником, а відповідні суди вищих інстанцій не відреагували на скарги заявника щодо таких дій суду (див. пункти 12-15). До того ж факт заперечення заявником проти позову матері дитини про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.»

На підставі наведеного, Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, передбачених ст.8 ЄКЗПЛ.

За таких обставин, при розгляді спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , колегія суддів враховує ту обставину, що оскільки при наданні вказаного висновку орган опіки та піклування і служба у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації, особистої думки ОСОБА_1 не заслуховували, оцінки його діям не давали, той факт, що відповідач намагався побачитися з сином не врахували, то колегія суддів, згідно ч. 6 ст. 19 СК України, не погоджується з таким висновком та не бере його до уваги.

Проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, судова колегія дійшла до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дітей та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків.

В пункті 18 постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено про можливість у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, враховуючи приписи закону та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачу слід надати можливість виправити свою винну поведінку шляхом встановлення контакту з сином.

Тому, рішення суду в частині позбавлення батьківських прав підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, оскільки колегія суддів ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, тому на підставі ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає, що підлягає до скасування рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки витрати, понесені зі сплатою судового збору та оплатою за надану юридичну допомогу, оскільки в даному випадку, при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки, відсутні правові підстави стягнення таких коштів на її користь з відповідача.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, служби у справах дітей Звенигородської районної держадміністрації про позбавлення батьківських прав скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :