Київський районний суд м. Полтави
Справа № 2-3543/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

державного виконавця Маслій А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Полтаві в приміщенні суду подання державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла,-

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець Київського ВДВС Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла, а саме, до квартири АДРЕСА_1.

В своєму поданні державний виконавець посилався на те, що на виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойки в сумі 235796,60 грн.

Вказував, що в ході виконання встановлено, що за боржником транспортні засоби та земельні ділянки не зареєстровані, але на праві приватної спільної сумісної власності зареєстрована квартира.

Посилався також на те, що 24 листопада 2015 року здійснено вихід за місцем знаходження квартири АДРЕСА_2, але потрапити до квартири не вдалося.

Просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_3.

В судовому засіданні державний виконавець повністю підтримала вимоги подання.

Суд, заслухавши державного виконавця, вивчивши матеріали, приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів подання, в провадженні державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 неустойки в сумі 235796,60 грн.

Згідно зі ст. 376 ЦПК питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, в якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в ч. 1 цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи та подання державного виконавця, за боржником ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності зареєстрована квартира ІНФОРМАЦІЯ_1. Співвласником квартири є ОСОБА_5.

Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2015 року визначено частку боржника ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, податковий номер НОМЕР_1) у майні квартирі АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності спільно з ОСОБА_5, в розмірі 1/2 частини.

Звертаючись до суду з відповідним клопотанням, державний виконавець обґрунтовує примусове проникнення необхідністю вжиття заходів по накладенню арешту на майно боржника.

Разом з тим, недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 311 ЦК передбачено право на недоторканність житла.

У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Згідно з п. 15 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV передбачено право державного виконавця на звернення до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Отже, йдеться про застосування таких заходів примусового виконання, передбачених у законі, як: а) звернення стягнення на кошти боржника; б) звернення стягнення на інші види майна боржника; в) вилучення у боржника і передання стягувачеві певних предметів; г) відібрання дитини.

Процесуальний порядок вирішення цього питання регламентовано ст. 376 ЦПК.

Відповідно до частин 2 - 5, 7 ст. 52 Закону N 606-XIV стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Отже, як вбачається з аналізу ст. 52 Закону N 606-XIV та ст. 376 ЦПК, умовами примусового проникнення до житла боржника для арешту майна, яке там знаходиться, є неможливість виконання рішення в інший спосіб, зокрема за рахунок звернення стягнення на кошти боржника та інше його майно.

В поданому до суду клопотанні державним виконавцем жодним чином не вмотивовано для виконання яких саме виконавчих дій просить надати цей дозвіл (із метою проведення опису, арешту майна, вилучення майна у присутності власника квартири для подальшої реалізації, для ознайомлення покупців із майном, що підлягає реалізації, тощо).

Відсутні також і дані про те, що боржник повідомлявся про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, але чинив цьому перешкоди, не надавав доступу до житла у відведений для нього час вчинення виконавчих дій.

При вирішенні даного подання судом враховується також і та обставина, що аналогічне подання вже було предметом судового розгляду, жодні інші обставини, на обґрунтування свого подання державним виконавцем як не наведено безпосередньо в поданому до суду поданні, так і не обґрунтовано в судовому засіданні.

Державний виконавець під час звернення до суду з відповідним поданням формально використав надане йому право на звернення до суду, не надавши жодних доказів, навіть, на підтвердження наявності в його провадженні відповідного виконавчого провадження.

На підставі викладеного, оскільки подання державного виконавця не є обґрунтованим, в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. 376 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний термін.

Головуючий (підпис) Н.Л.Яковенко

08.02.2016