Справа № 748/2630/15-ц Провадження № 22-ц/795/115/2016 Головуючий у I інстанції Меженнікова С. П. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді -Губар В.С.,

суддів - Висоцької О.В., Позігуна М.І.,

при секретарі Козлачковій Ю.В.

за участю: ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивліьну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5761 грн. 18 коп. матеріальної шкоди та 400 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що вимоги позивача не доведені, в справі відсутній первинний правовстановлюючий документ щодо пошкодження автомобіля. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наголошують, що на місце події не викликались представники Державтоінспекції, страхової компанії та інших недержавних органів, а обсяг заподіяних автомобілю пошкоджень не встановлено. Вказують, що показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 грунтуються на припущеннях та сумнівах, а тому не можуть бути доказами у справі. Стверджують, що звичай у селі Роїще по випасу корів не передбачає відповідальності пастухів за фізичне збереження корів та за спричинену коровами шкоду третім особам. Наголошують, що якщо пастухи - працівники, а територіальна громада роботодавець, то заподіяна працівниками шкода регулюється не нормами цивільного законодавства, а ст.ст.130-138 КЗпП України. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують, що вони не є власниками корів, у договірних відносинах з Роїщанською територіальною громадою не перебувають, тому вони не є субєктами спірних правовідносин. Наполягають, що позивач знехтував попереджувальними знаками про землі для випасання худоби, не забезпечив належне паркування та охорону свого автомобіля, не здійснив його страхування, тому саме в його діях мається необережність, необачність, які і призвели до пошкодження автомобіля.

В письмових запереченнях ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

В апеляційному суді представник відповідачів підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, наголошуючи на безпідставності вимог позивача.

ОСОБА_1 в апеляційному суді не погодився з аргументами скарги, підтримав свої заперечення на апеляційну скаргу та наголошував, що неодноразово пропонував відповідачам вирішити спір мирним шляхом, але ті відмовилися, тому просив оскаржуване рішення залишити в силі. Пояснив, що належний йому автомобіль не застрахований.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, матеріали перевірки, проведеної Чернігівським РВ УМВС України в Чернігівській області по заяві ОСОБА_1 (ЖЄО № 4437 від 01.09.2015 р) та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлено, що між жителями села Роїще Чернігівського району Чернігівської області існує усна домовленість щодо випасання корів, що підтверджується листом Роїщенської сільської ради (а.с.102) і відсутність такого звичаю відповідачами апеляційному суду не доведено.

Судом встановлено, що 01 вересня 2015 року в ранковий час, під час випасання стада корів в порядку черги пастухами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, одна корова із цього стада, біля рибного ставка, розташованого в с. Роїще Чернігівського району Чернігівської області, пошкодила капот та бампер з правої сторони автомобіля НОМЕР_1, що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 Факт належності позивачеві вказаного автомобіля підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10).

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що ці встановлені оскаржуваним рішення суду обставини документально підтверджені матеріалами перевірки, проведеної Чернігівським РВ УМВС України в Чернігівській області за заявою ОСОБА_1 від 01.09.2015 р. (ЖЄО № 4437 від 01.09.2015 р.).

Як встановлено апеляційним судом, складений за результатами перевірки висновок від 09.09.2015 р. та додані до нього документи, під час проведення перевірки і після її закінчення відповідачі у встановленому порядку не оскаржували і не заперечували. Відповідачі не надали у суді першої інстанції і не представили апеляційному суді ніяких належних і допустимих доказів, які б спростували цей висновок та матеріали проведеної перевірки.

Показання допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили факт пошкодження 01.09.2015 р. належного позивачеві автомобіля коровою із стада, яке випасали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на березі водойми у с.Роїще, в апеляційному суді відповідачами також спростовані не були.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом з наявного у матеріалах справи висновку № 312 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, складеного 17.09.2015 року, встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer 2.0 invite» державний номерний знак НОМЕР_2, внаслідок пошкодження автомобіля від нападу тварини 01.09.2015 року складає 5761 грн. 18 коп. (а.с.59-69). Зважаючи на незгоду відповідачів з цим висновком, апеляційним судом відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України надавалась можливість їх представникові вирішити питання проведення автотоварознавчої експертизи, проте проводити судову автотоварознавчу експертизу відповідачі бажання не виявили. Ніяких інших належних і допустимих доказів, які б спростували висновок експертного автотоварознавчого дослідження, відповідачами не було надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Відтак, вирішуючи спір, суд першої інстанції до правовідносин між сторонами правильно застосував норми матеріального права ч.1 ст. 7, ст. ст. 22, 509, 526, 614 ЦК України та обгрунтовано послався на положення ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження».

Відповідно до приписів ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Тобто відповідальність за заподіяну шкоду настає лише за наявності сукупності умов, що дії особи були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Передбачена статтею 1166 ЦК України презумпція вини заподіювача шкоди означає, що докази відсутності його вини має подати сам відповідач. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка в силу закону зобовязана відшкодувати шкоду.

Аналогічна відповідальність наступає й за завдану моральну шкоду, крім випадків, установлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Покладаючи на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обовязок по відшкодуванню ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, суд першої інстанції обгрунтовано вважав доведеним прямий причинний зв'язок між бездіяльністю відповідачів та завданням пошкоджень автомобілю. Відтак, суд першої інстанції правильно стягнув з відповідачів на відшкодування спричиненої позивачеві матеріальної шкоди 5761 грн. 18 коп. та 400 грн. моральної шкоди.

Виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи співмірність заподіяної шкоди та грошового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо розміру стягнутої моральної шкоди із відповідачів на користь позивача і такий висновок оскаржуваного рішення відповідає положенням ст. 23 ЦК України, розясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та згідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на зазначене, відповідачами не доведено апеляційному суду ті обставини, що вони як пастухи вжили всіх залежних від них заходів щодо належного виконання зобов»язання та належним чином доглядали за коровами під час випасання, а відтак не доведено відсутності їх вини у пошкодженні автомобіля коровою у той час, коли пастухи череду залишили без догляду.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення. Отже, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: