РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуша Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участі третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення порушень та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 з вимогами про виселення його із житлового приміщення без надання іншого, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності житло №2А-98-155438 від 16.12.1998 року, посвідченого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, і свідоцтва про право на спадщину за законом №3-2956, є власником ? частини трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1. Вказувала, що в цій кватирі крім неї мешкають інші співвласники - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також її колишній чоловік - відповідач у справі - ОСОБА_3, який був зареєстрований у спірній квартирі з її згоди у 2001 році.

Зазначала, що відповідач зловживає алкоголем, постійно вчиняє безпідставні скандали, застосовує фізичну силу, погрожує, обзиває нецензурними словами, що призводить до того, що вона перебуває в стані постійної напруги, страху та тривоги, не почувається дома в безпеці, не може спокійно відпочивати. Вказувала, що неодноразово була змушена звертатися до правоохоронних органів щодо протиправної поведінки відповідача.

Крім цього, посилалась, що відповідачем порушуються норми ст. 10 ЖК України.

Вказувала, що своєю систематичною протиправною поведінкою відповідач робить неможливим сумісне проживання із ним в одній квартирі, тому посилаючись на ст.ст. 116, 157 ЖК України просила виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду від 30.11.2015 року, виконуючи вимоги ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд залучив в якості третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, які є співвласниками спірної квартири.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 19.10.2015 року позовні вимоги підтримали, в обґрунтування яких послалась на обставини, викладені у заяві, та зазначили, що поведінка відповідача робить неможливе подальше сумісне проживання його з позивачем та посилались на те, що позивач неодноразово зверталась з заявами до правоохоронних органів, але прийняті заходи впливу на ОСОБА_3 виявились безрезультатними. Відповідач продовжує вчиняти сварки, застосовувати силу, погрожувати фізичною розправою, зловживати спритними напоями. До матеріалів справи позивач ОСОБА_1 долучила письмові пояснення (а.с.50-54), які оголосила у судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, вказував, що не порушує правил співжиття, проте не заперечував, що інколи вживає спиртні напої. Зазначав, що вся його родина до нього неприязно ставиться, розуміє, що він їм не потрібен.

Третя особа ОСОБА_5, яка за клопотанням представника позивача була допитана в якості свідка, суду показала, що є співвласником 1/4 частини квартири, де мешкають позивач та відповідач. Вказала, що є їх донькою. Зазначила, що її батьки розлучені, проте через те, що квартира відповідача була продана, коли хворіла її вже померла сестра, то він мешкає разом із ними. Підтвердила, що відповідач зловживає спиртними напоями та застосовує до позивача фізичну силу, через що у останній погіршилось самопочуття. Зазначила, що про бійки вона дізнається безпосередньо від матері та за тілесними ушкодженнями, які бачить на її тілі. Посилалась на те, що до відповідача у гості приходять його знайомі, які голосно та нецензурно висловлюються, заважають відпочивати. Вказувала на те, що батько у ночі дивиться телевізор, який працює дуже голосно та смалить у квартирі, а на всі зауваження реагує агресивно.

Третя особа ОСОБА_4, який за клопотанням представника позивача був допитаний в якості свідка, суду показав, що є онуком позивача та відповідача та є співвласником квартири, де вони всі разом мешкають. Зазначив, що відповідач постійно провокує сварки, зловживає спиртними напоями, проте особисто бійки ніколи не бачив. Посилався на те, що до відповідача у гості приходять його знайомі, які голосно та нецензурно висловлюються, заважають відпочивати. Вказував на те, що відповідач у ночі дивиться телевізор, який працює дуже голосно та смалить у квартирі, а на всі зауваження реагує агресивно.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 суду показав, що позивач є його тіткою, а ОСОБА_4 двоюрідної сестрою. Вказав, що у дачному кооперативі у них поряд з друг другом розташовані будинки і через це йому особисто відомо, що влітку, а саме в червні 2015 року ОСОБА_3 був в стані алкогольного сп'яніння та закрився у будинку, через що ОСОБА_1 не могла до нього проникнути. Зазначив, що допоміг їй достукатися до нього, а після чого, залишивши її одну з відповідачем, знову почув її крик і коли прибіг, то побачив, що вона тримається за живіт, оскільки як вона пояснила, ОСОБА_3 її вдарив.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що є сусідкою сторін у справі та неодноразово чула крики з їх квартири. Останній раз сварка між ними відбувалась 30.11.2015 року, та зазначила, що відповідач був нетверезий, а позивач стверджувала, що він наніс їй тілесні ушкодження, хоча особисто вона це не бачила. Пояснила, що до цього приблизно за 3 тижня вона чула крики та нецензурну лайку ОСОБА_3 та два рази особисто бачила як приїжджали працівники міліції. На питання суду відповіла, що тілесні ушкодження не бачила, проте їй відомо про вибитий палець у ОСОБА_1 Крім того, вказувала, що ОСОБА_3 приводить до дому своїх друзів та інколи залишає двері не замкнутими.

Вислухавши пояснення сторін, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу та третім особам у справі на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 04.08.2015 року та відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 17.10.2001 року (а.с.16, 31).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 47 Конституції України кожний має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Ч. 3 ст. 156 ЖК передбачає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що систематична противоправна поведінка її колишнього чоловіка ОСОБА_3 робить неможливим для неї проживання з ним в одній квартирі, а багаторазові звернення до органів міліції з заявами щодо такої противоправної поведінки відповідача виявились безрезультатними. На підтвердження надала наступні документи.

Так, відповідно до копії висновку від 08.12.2015 року вбачається, що інспектор ПВП (м. Харків) Київського ВП ГУ НП в Харківській області встановив, що 30.11.2015 року до ПВП (м. Харків) Київського ВП ГУ НП в Харківській області від оператора «102» надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 відбулась сімейна сварка. В ході розгляду повідомлення надійшла заява від ОСОБА_1, в якій остання просить вжити заходи до її колишнього чоловіка ОСОБА_3, який 30.11.2015 року за місцем мешкання вчинив сварку, під час якої висловлювався нецензурною лайкою та погрожував фізичною рас правою. Опитаний ОСОБА_3 пояснив, що 30.11.2015 року у нього дійсно виникла сварка з колишньою дружиною, під час якої він висловлювався на адресу останньої нецензурною лайкою (а.с.71).

В подальшому, судом вбачається, що листом начальника Київського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківській області №61/2366 від 23.12.2015 року, позивача було повідомлено, що її звернення від 30.11.2015 року було зареєстровано, здійснено виїзд нарядом поліції в ході якого з'ясовано, що за адресою: АДРЕСА_1 стався конфлікт між заявницею та її колишнім чоловіком гр.. ОСОБА_3 Під час конфлікту ОСОБА_3 висловлювався на адресу колишньої дружини нецензурною лайкою та поводив себе агресивно. З учасниками конфлікту працівниками ПС проведено профілактичну співбесіду, відносно ОСОБА_3 складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП №16981 від 18.12.2015 року (а.с.70).

З наявного в матеріалах справи листа від 04.07.12 року №7093 Зміївського районного відділу ГУ МВС України в Харківській області судом також вбачається, що ОСОБА_1 було повідомлено про те, що її заява була зареєстрована за №ЖРЗПЗ №1977 від 13.06.2012 року та розглянута. Так, керуючись ст.6 п. 2 КПК України в порушені кримінальної справи відносно ОСОБА_3 було відмовлено у зв'язку з відсутністю ознак злочинів, передбачених ст.ст.129, 296 КК України. Вирішується питання, щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.173-2 КУпАП (а.с.21).

Відповідно до листа начальника Зміївського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_1 було проінформовано, що в СВ Зміївського ВП ГУ НП в Харківській області знаходиться кримінальне провадження №0001343 від 23.09.2012 року по якому винесена постанова про закриття. Кримінальне провадження №0000725 від 07.07.2015 року знаходиться в провадженні СВ Зміївського ВП ГУ НП в Харківській області . По зазначеному кримінальному провадженню проводяться розшукові слідчі дії (а.с.83).

Згідно постанови Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 року, яка не набула законної чинності, судом вбачається, що ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.2 КУпАП на накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 40 годин. Згідно мотивувальної частини постанови 01.12.2015 року ОСОБА_3 на побутовому підґрунті сварився зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 та висловлювався нецензурною лайкою (а.с.80).

Аналізуючи пояснення позивача, покази свідків, письмові документи, які були долучені до матеріалів справи, суд в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного.

Так, підстави та порядок виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника квартири передбачені ст. 157, ч. 1 ст.116 ЖК.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення, згідно із ч. 1 ст.116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

В листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ» в п. 48 роз'яснено, що виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів сім'ї на підстав ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами. А заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

Разом з тим, позивач не надала доказів наявності вказаних умов для виселення на підставі ст. 116 ЖК України.

Так, за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачем не надано підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання в одному житловому приміщенні, також не надано доказів вживання заходів громадського впливу, які б виявились безрезультатними, а одноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не є доказом систематичності. Доказів того, що відповідач притягувався до відповідальності за всі вказані в позовній заяві протиправні на думку позивача дії, суду не надано, як і не надано письмових доказів про виставлення йому відповідного офіційного попередження.

Що стосується показань свідків, то вони свідчать лише про неприязні стосунки сторін, та не можуть судом враховуватися як доказ систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

Щодо наявних в матеріалах справи копій медичної документації, то суд вважає, що вони не є доказами в розумінні доведення обставин відносно предмета розгляду, оскільки лише свідчать про стан здоров'я позивача та не є прямими доказами того, що саме від дій відповідача цей стан погіршився, оскільки відповідні рішення правоохоронних та судових органів з цього приводу не прийняті.

Викладене свідчить про те, що на час звернення позивача з позовом до суду була відсутня система порушення відповідачем правил співжиття, та він не попереджався про наслідки відповідної поведінки у вигляді виселення з будинку.

Таким чином, позовні вимоги про виселення відповідача з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України не підлягають задоволенню. До того ж, виселення на підставі ст. 116 ЖК України є крайньою мірою, а попередні заходи впливу мають намір змінити ставлення особи до житла та своєї поведінки. Враховуючи обставини справи та відсутність у відповідача іншого житла, таку можливість йому необхідно надати.

На підставі вищевикладеного, керуючись: ст. 40 Конституції України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 10, 59-60, ст.ст. 88, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участі третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення порушень та виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04 лютого 2016 року

Суддя Н.В. Якуша