Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення і зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування своїх вимог посилалася на ті обставини, що 19 лютого 2010 року вона за договором купівлі-продажу придбала у відповідачів спірну квартиру АДРЕСА_1 за 150 000 грн. Проте відповідачі умов договору не виконали та не звільнили вказану квартиру. Проживання відповідачів у належній їй квартирі перешкоджає її праву володіння, користування та розпорядження вказаним майном. Між сторонами відсутні будь-які домовленості та правовідносини щодо їх подальшого проживання у спірній квартирі, однак її письмову вимогу щодо добровільного виселення з квартири відповідачі не виконали. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунути перешкоди в користуванні квартирою, виселити відповідачів та зняти їх з реєстраційного обліку.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування вимог якого посилалися на те, що 15 грудня 2008 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким останні отримали від ОСОБА_11 грошові кошти в розмірі 14 700 дол. США. На забезпечення виконання вказаного договору між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого була належна позивачам на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1. На виконання умов договору позики ОСОБА_6 повернув грошові кошти ОСОБА_11 в розмірі 2 400 дол. США., про що ОСОБА_11 написав розписку. В подальшому ОСОБА_11 відмовився надавати розписки про отримання грошових коштів та 19 лютого 2010 року між матір'ю ОСОБА_11 - ОСОБА_3 та позивачами було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який виступав гарантією повернення грошових коштів за договором позики. Оскільки позивачі зареєстровані та продовжують проживати у вказаній квартирі, а ОСОБА_3 ніяких дій щодо спірного майна не вчиняла, не зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру, просили визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, визнати право власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Поновлено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 строк звернення до суду із позовом. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, посвідчений 19 лютого 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., реєстр № 278. Анульовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, здійснену Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області 01 квітня 2014 року за номером № 5373261 (рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень індексний номер: 12471182 від 16 квітня 2014 року) на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2010 року, реєстр № 278. Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_8 право власності по 1/12 частині квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року рішення місцевого суду скасовано в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користуванні квартирою та ухвалено в цій частині нове рішення, яким провадження у справі до ОСОБА_4 закрито; в частині визнання права власності на майно рішення місцевого суду також скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, повернуто спірну квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, яка належить на підставі свідоцтва про право власності від 30 липня 1999 року ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та померлому ОСОБА_4 В решті рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_14 просить рішення місцевого суду в нескасованій частині та рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 та в частині задоволення зустрічного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та справу в цій частині направити на новий розгляд, в решті рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, апеляційний суд виходив із того, що вказаний договір є фіктивним, оскільки укладений сторонами без мети створення правових наслідків, дії ОСОБА_3 не були спрямовані на набуття нею права власності на вказану квартиру та припинення права власності на квартиру відповідачів за первісним позовом, крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продовжували проживати у спірній квартирі, в той час як ОСОБА_3 нею не цікавилася, участі у її утриманні не приймала. Крім того, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про те, що внаслідок фіктивності договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 лютого 2010 року, відсутні підстави для захисту права ОСОБА_3 щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користуванні квартирою та ухвалюючи в цій частині нове рішення, яким провадження в справі закрито, апеляційний суд, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 310 ЦПК виходив із того, що на час звернення до суду та ухвалення рішення ОСОБА_4 помер, спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Крім того, апеляційний суд, враховуючи вимоги ст. 1297 ЦК України зазначив, що свідоцтво на право власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, яка належала ОСОБА_4, спадкоємцям не видавалось, оскільки на день смерті ОСОБА_4, спірна квартира йому не належала, тому відсутні правові підстави для визнання права власності за спадкоємцями останнього.

Проте повністю погодитися із висновками апеляційного суду не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами установлено, що 19 лютого 2010 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. На період укладення договору купівлі-продажу в спірній квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Державна реєстрація права власності на вказану квартиру ОСОБА_3 була проведена 02 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 145-146).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Згідно п. 7 договору купівлі-продажу квартири, сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного.

Разом з тим наявність правовідносин з договору позики між ОСОБА_11, який є сином позивача за первісним позовом, та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, а також нездійснення реєстрації права власності на квартиру протягом чотирьох років не свідчить про фіктивність чи удаваність договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Крім того, в п. 4 спірного договору купівлі-продажу квартири зазначено, що продавці попередили покупця про права третіх осіб на квартиру, що продається, а саме право іпотекодержателя згідно договору іпотеки, посвідченого 15 грудня 2008 року.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не врахував вищевказані вимоги закону та роз'яснень Верховного Суду України, не перевірив у достатньому обсязі доводи та заперечення сторін, не надав належної правової оцінки доказам, що наявні в матеріалах справи, зокрема вимогам ОСОБА_3 до відповідачів про добровільне звільнення спірної квартири від 10 жовтня 2011 року.

В зв'язку із зазначеним, апеляційний суд допустив суттєву неповноту у з'ясуванні обставин справи, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі, з урахуванням положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України, де зазначено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.. 338 ЦПК України, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська