УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», третя особа - Центральний офіс з обслуговування великих платників міжрегіонального головного управління ДФС України, про стягнення страхового відшкодування та пені,

за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (долі - ПАТ «СК «Уніка») на її користь 1 334 927 грн 72 коп., з яких 119 567 грн 82 коп. - страхове відшкодування та 1 215 359 грн 90 коп. пеня за прострочення сплати страхового відшкодування.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 07 грудня 2012 року між ПАТ «СК «Уніка» та ПАТ НВО «Укрсовпроект» було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 011107/4002/0000115, відповідно до умов якого було застраховано автомобіль НОМЕР_1, а додатковою угодою від 10 серпня 2013 року № 1 до цього договору внесено зміни та зазначено її вигодонабувачем за цим договором.

Вказала, що 29 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу вона стала власником застрахованого автомобіля, а 02 жовтня 2013 року стався страховий випадок, а саме: відбулося заволодіння транспортним засобом невстановленою особою, в зв'язку з чим нею було подано до ПАТ «СК «Уніка» заяву про отримання страхового відшкодування.

Листом від 07 лютого 2014 року № 755 страхова компанія повідомила їй про прийняття рішення щодо сплати страхового відшкодування та 20 лютого 2014 року між сторонами було укладено договір про відмову страхувальника від своїх прав на застраховане майно, суму страхового відшкодування визначено в розмірі 634 010 грн 62 коп., проте 18 квітня 2015 року страховою компанією було виплачено їй лише 582 117 грн 80 коп.

Позивачка зазначала, що листом від 25 травня 2014 року страховиком повідомлено її, що сума страхового відшкодування складає 701 685 грн 62 коп., проте із вказаної суми вирахувано податок на дохід фізичної особи в розмірі 119 567 грн 82 коп.

Посилаючись на неправомірність дій відповідача, у зв'язку з чим було допущено прострочення проведення страхової виплати в повному розмірі на 47 днів, та частини виплат в розмірі 119 567 грн 82 коп., що станом на дату подання позову складає 63 дні, просила задовольнити позов та стягнути з відповідача суму недоплаченого страхування, а також пеню відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3 % за кожен день прострочення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 22 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_4 недоотриману суму страхового відшкодування в розмірі 119 567 грн 82 коп. та пеню в розмірі 5 698 грн 66 коп., а всього 125 266 грн 48 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ПАТ «СК «Уніка» відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «СК «Уніка», мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 2 Розділу І Порядку застосування підпунктів 165.1.27 та 165.1.28 пункту статті 165 розділу IV Податкового кодексу України щодо страхових виплат, страхових відшкодувань, викупних сум та пенсійних виплат, отримуваних платником податку за договорами страхування, недержавного пенсійного забезпечення, пенсійного вкладу та довірчого управління, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №997 від 24.12.2010 року, дія цього Порядку поширюється на фізичних осіб, якими отримуються суми страхових виплат, страхових відшкодувань, викупні суми або її частини за договорами страхування, пенсійні виплати з системи недержавного пенсійного забезпечення та за договорами пенсійного вкладу, пенсійні та цільові виплати за договорами довірчого управління.

Відповідно до п. 2.1 Розділу II Порядку, під час страхування майна сума страхового відшкодування не може перевищувати вартість застрахованого майна, визначену за звичайними цінами на дату укладення страхового договору, збільшену на суму сплачених страхових платежів (страхових внесків, страхових премій).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що обрахована сума страхового відшкодування в розмірі 701 685 грн 62 коп. є меншою, ніж вартість застрахованого майна, визначена за звичайними цінами на дату укладення страхового договору, збільшену на суму сплачених страхових платежів, дійшовши обґрунтованого висновку, що сума страхового відшкодування в розмірі 119 567 грн 82 коп. недоплачена позивачці неправомірно та підлягає стягненню з ПАТ «СК «Уніка»; при цьому попередніми судами правильно зазначено, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, які є спеціальними нормами права, а також умови договору добровільного страхування, в той час як положення Закону України «Про захист прав споживачів» є загальними нормами, врахувавши при вирішенні спору правову позицію Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-126цс.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

В.А. Нагорняк