Ухвала

іменем україни

19 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про зобов'язання вичинити дії; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 - ОСОБА_9 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір оренди житлового та нежитлового приміщення по АДРЕСА_1. Позивачі сплатили борги за комунальні послуги та здійснили ремонт спірного приміщення. 17 травня 2012 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та фізичною особою - підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_7 було укладено договір про спільну діяльність та договір суборенди вказаного вище приміщення, а тому останній закупив меблі та інвентар для цього приміщення. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 орендодавець ОСОБА_11 помер, його правонаступником стала дочка ОСОБА_6, з якою було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору оренди та якій у подальшому сплачувалась орендна плата. Оскільки у жовтні 2013 року спірне приміщення було захоплено товариством з обмеженою відповідальністю «П.Г.С.» (далі - ТОВ «П.Г.С.»), що позбавило орендодавців використовувати його за призначенням, позивачі просили стягнути з ОСОБА_6 на їхню користь та користь ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду, а також втрачену вигоду в розмірі 3 126 517,30 грн.

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та просила визнати договори оренди недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що такі договори нею не підписані та нотаріально не посвідчені.

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів з тих же підстав, що вказані й у первісних позовних вимогах ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року, в задоволенні позовів ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про зобов'язання вичинити дії; ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними; ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення коштів відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 - ОСОБА_9, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, а в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 січня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір оренди житлового та нежитлового приміщення по АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 договору оренди житлового та нежитлового майна від 20 січня 2012 року з метою належного облаштування квартири до експлуатації орендодавець погоджується за рахунок орендної плати з 20 січня 2012 року до 01 червня 2012 року провести у квартирі роботи за ці кошти, а орендну плату виплачувати з 01 червня 2012 року щомісячно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 орендодавець ОСОБА_12 помер, а його правонаступником стала дочка ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 11 червня 2013 року.

17 травня 2012 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір суборенди спірного приміщення

ОСОБА_6 приймала від орендарів орендну плату до червня 2013 року.

В червні 2013 року між сторонами виник спір щодо як орендної плати, так і подальшої дії договору оренди, а тому відповідач ОСОБА_6 направила ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу від 04 жовтня 2013 року, яку орендарі отримали 08 жовтня 2013 року, про звільнення орендованого приміщення в термін до 14 жовтня 2013 року.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відмовляючи у задоволенні вказаних вище позовів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_6 згоди щодо піднайму орендованого приміщення не надавала, додатку та договору, укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7 не підписувала, а тому дані правочини не покладають жодних зобов'язань на орендодавця. Орендарі зробили ремонт у приміщенні за власні кошти на виконання умов п. 3.3 договору оренди та в подальшому сплачували орендну плату. Разом з тим, ТОВ «П.Г.С.», яке згідно позовних вимог орендарів здійснило незаконне захоплення спірного приміщення, не було зазначено стороною у позові та не залучено до участі у даній справі, а також вимог до нього не заявлялось.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовів. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова