Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Кожух О.А., Леска В.В.

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року по справі за позовом Кредитної спілки «Хосен» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У листопаді 2015 року Кредитна спілка «Хосен» (далі по тексту КС «Хосен») звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 14 листопада 2014 року між КС «Хосен» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №270*30, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти на суму 24 000 грн.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за даним кредитним договором 14.11.2014 року укладено два договори поруки - з ОСОБА_4 №419 та з ОСОБА_3 №420.

ОСОБА_2 порушила свої зобовязання за кредитним договором у звязку з чим виникла заборгованість у розмірі 31772,18 грн., яку позивач і просив стягнути солідарно з відповідачів.

В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 48117,37 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року даний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КС «Хосен» заборгованість за кредитним договором в розмірі 48117,37 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилаються на те, що відповідачам не було відомо про збільшення позовних вимог, а згідно ч.3 ст. 224 ЦПК України суд відкладає розгляд справи для повідомлення про це відповідача. Вважають, що суд не вправі був розглядати справу у відсутності відповідачів, так як після збільшення позовних вимог не було повторної неявки відповідачів без поважних причин. Також суд не виносив ухвали про заочний розгляд справи. Зазначають, що стягнення штрафу у розмірі 12000 грн., що становить 50% від суми кредиту є несправедливим та порушує ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухваленням заочного рішення без відома відповідачів про штраф у розмірі 12000 грн. суд позбавив їх можливості заявити зустрічний позов. Також позичальником ОСОБА_2 частково виконувалися зобовязання по кредитному договору, а тому борг по тілу кредиту не може становити 24000 грн. Під час розгляду справи судом ОСОБА_2 сплачено 1000 грн. на погашення кредиту згідно квитанції від 04.04.2016 року, однак так сума не врахована судом при вирішенні справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2014 року між КС «Хосен» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №270*30, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти на суму 24 000 грн. під 48 % річних в строк на 17 місяців (а.с.9-11).

Пунктом 7.3 кредитного договору передбачено, що у разі прийняття Кредитодавцем рішення про стягнення процентів за користування кредитом та суми кредиту в судовому порядку внаслідок невиконання Позичальником зобовязань, встановлених п.2.3 Договору, до Позичальника застосовується штраф у розмірі 50% від основної суми фактичного залишку кредиту на дату прийняття Кредитодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в судовому порядку.

14.11.2014 р. між КС «Хосен» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №419, згідно якого остання поручилася за виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором № 270*30 від 14.11.2014 року (а.с.16, 17).

14.11.2014 р. між КС «Хосен» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №420, згідно якого остання поручилася за виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором № 270*30 від 14.11.2014 року (а.с.19, 20).

ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором не виконувала належним чином внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка згідно розрахунку позивача, доданого до заяви про збільшення позовних вимог, становить 48117,37 грн. та складається з 24000 грн. залишку по тілу кредиту, 12717,37 грн. заборгованості по відсоткам та 12000 грн. штрафу (а.с.92).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про стягнення боргу в сумі 48117,37 грн. з відповідачів, оскільки такий ґрунтується на нормах матеріального права і підтверджений належними та допустимими доказами

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянтів про неправильність розрахунку, так як ОСОБА_2 частково погашала кредит, оскільки позичальником було здійснено всього декілька проплат на загальну суму 3600 грн., які враховані в розрахунку заборгованості та були повністю направлені на погашення наявної на час проплати простроченої заборгованості по відсоткам, у відповідності до п.3.4 Кредитного договору. Зважаючи на те, що сума заборгованості по відсотках на час кожної з проплат була більшою ніж сума сплачених боржником коштів, то розмір заборгованості по тілу кредиту й не змінився, а відтак посилання апелянтів на дану обставину є безпідставним. Також колегія констатує, що в остаточному розрахунку заборгованості враховано сплачену ОСОБА_2 1000 грн. згідно квитанції від 04.04.2016 року, яка також пішла на погашення заборгованості по відсоткам. Таким чином, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість заборгованості внаслідок здійснення боржником проплат, підлягають відхиленню.

Також безпідставним є посилання апелянтів на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умови договору про стягнення штрафу у розмірі 50% від фактичного залишку кредиту, оскільки з цих підстав п.7.4 кредитного договору в судовому порядку не оспорювався і питання про визнання такої умови недійсною (ч.5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів») відповідачами в судовому порядку не ставилося. При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ухвалення рішення без доведення до їх відома позовної вимоги про стягнення такого великого штрафу позбавило їх можливості заявити зустрічний позов, оскільки про розрахунок штрафу у відповідності до п.7.4 кредитного договору позивачем було зазначено як в самій позовній заяві, так і в першій заяві про зімну позовних вимог, які були отримані відповідачами (копія заяви про першу зміну позовних вимог була безпосередньо вручена представнику відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні від 05.04.2016 року), а відтак кожен з відповідачів мав реальну можливість подати зустрічний позов, чого ними зроблено не було.

Стосовно посилання апелянтів на порушення судом норм процесуального права колегія суддів констатує наступне.

Так, згідно ч.3 ст. 224 ЦПК України у разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Останню заяву про зміну позовних вимог позивачем подано 20.04.2016 року (а.с.91).

В судому засіданні від 10.05.2016 року, в яке жоден з відповідачів чи їх представник не зявилися, у відповідності до приспів ч.3 ст. 224 ЦПК України, судом прийнято рішення про оголошення перерви та надіслання відповідачам заяви про зміну позовних вимог (а.с.108).

В таких випадках, згідно ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка може надсилатися разом з копіями відповідних документів. Судові повістки про виклик в судове засідання на 30.05.2016 року надсилалися на адресу відповідачів та їх представника та отримані останніми в строк встановлений ч.4 ст. 74 ЦПК України (а.с.101-104), в яке однак жоден з відповідачів чи їх представник в судове засідання знову не зявилися. Хоча у повістках чи відповідних повідомленнях по вручення поштової кореспонденції належним чином не зафіксовано, що разом з такими відповідачам надсилалася заява про зміну позовних вимог, що в свою чергу позбавляє апеляційний суд достеменно стверджувати про дотримання судом приписів ч.3 ст. 224 ЦПК України, однак оскільки зазначене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті, то таке не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції (ч.3 ст. 309 ЦПК України).

Також безпідставним є посилання апелянтів на те, що суд не вправі був розглядати справу у відсутність відповідачів, так як після збільшення позовних вимог не було повторної неявки відповідачів без поважних причин, оскільки приписами ЦПК України не встановлено необхідності наявності саме повторної неявки відповідачів після збільшення позовних вимог для можливості розгляду судом справи за їх відсутності. В такому випадку суд повинен лише відкласти розгляд справи та направити відповідну заяву на адресу відповідачів.

Щодо твердження апелянтів про те, що суд не виносив ухвали про заочний розгляд справи, то таке спростовується матеріалами справи. Зокрема, рішення про заочний розгляд справи прийнято судом згідно протокольної ухвали від 30.05.2016 року (а.с.110).

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що висновок суду першої інстанції про наявність безумовних підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, а саме стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки..

Зокрема, статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.

Саме такого висновку дійшов ВСУ своїй Постанові №6-255цс15 від 24.06.2015 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги та відповідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України змінити судове рішення.

Керуючись ст.554 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року змінити.

Замість другого абзацу резолютивної частини рішення зазначити два абзаци наступного змісту:

«Стягнути солідарно з ОСОБА_2, РНОКП НОМЕР_1, та ОСОБА_4, РНОКП НОМЕР_2, на користь Кредитної спілки «Хосен» заборгованість за кредитним договором в розмірі 48117 (сорок вісім тисяч сто сімнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, РНОКП НОМЕР_1, та ОСОБА_3, РНОКП НОМЕР_3, на користь Кредитної спілки «Хосен» заборгованість за кредитним договором в розмірі 48117 (сорок вісім тисяч сто сімнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок.»

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді