Справа № 522/7284/13-ц
Провадження № 2/522/7484/13
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2016 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:
головуючого судді Ільченко Н.А.
при секретарі Довгань Ж.А.
розглянувши подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про примусове проникнення до житлового приміщення, -
17.10.2016 року до Приморського районного суду м.Одеси надійшло подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про вирішення питання про примусове проникнення до житлового приміщення в якому мешкає ОСОБА_3, а саме: до квартири АДРЕСА_1, в якому зазначено, що на примусовому виконанні в Приморському ВДВС м.Одеса перебуває виконавчий лист №522/7284/13-ц, який видав Приморський районний суд м.Одеси 01.03.2016 року, про стягнення грошової суми з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у розмірі 142 800,00 грн..
22.03.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Постанова про відкриття виконавчого провадження надсилалася боржнику рекомендованим листом та отримано боржником, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що згідно довідки з Пенсійного фонду України боржник на обліку не перебуває та пенсію не отримує. Згідно відповіді з Державної фіскальної служби України встановлено, що відкритих рахунків в банках не має, інформація про місце роботи божника в ДФС України відсутня.
З метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстрована частка квартири 66/100, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.
26.05.2016 року державним виконавцем було здійснено вихід на ділянку за адресою боржника, а саме: АДРЕСА_2. Встановлено, що боржник за даною адресою мешкає та дома присутній, але двері не відчиняє, що унеможливлює проведення опису та арешту майна боржника.
09.06.2016 року державним виконавцем було вдруге здійснено вихід на ділянку за адресою: АДРЕСА_2. Встановлено, що боржник не відчиняє двері державному виконавцю, що унеможливлює проведення виконавчих дій.
Станом на теперішній час, боржником рішення суду не виконано, майно яке належить боржнику на праві власності окрім зазначеної квартири та за рахунок якого можливо виконати рішення суду не виявлено, розрахункові рахунки в фінансових установах у боржника відсутні. Боржником не здійснено жодних спрямованих на виконання вимог виконавчого документу. Зважаючи на значний термін невиконання боржником зобовязань та законних вимог державного виконавця є достатні підстави вважати, що боржник ухиляється від виконання рішення.
Перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню.
Судом установлено, що ОСОБА_3 є боржником перед ОСОБА_4.
З наданих документів встановлено, що боржник є власником 66/100 частин квартири АДРЕСА_3.
Державним виконавцем було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_4, але у ході проведення виконавчих дій було встановлено, що двері зачинені, на стук до дверей ніхто не відповідає, що унеможливлює проведення виконавчих дій в частині опису і арешту, та складення відповідних актів, у зв'язку з чим державний виконавець просить вирішити питання про примусове проникнення до житлового приміщення в якому мешкає ОСОБА_3, а саме: до квартири АДРЕСА_1
Боржником, вимоги виконавчого документу не виконані, у звязку з чим державним виконавцем було розпочато примусове виконання рішення.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно п.п. 4, 10 ч. 3 ст. 11 вказаного закону, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.
Статтею 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
У невідкладних випадках, пов'язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Статтею 311 ЦК передбачено право на недоторканність житла.
У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.
Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року,Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.
Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.
Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.
Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 2.12.2010 року у справі «Ратушна проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Разом із тим, на переконання суду, державним виконавцем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на виключну необхідність проникнення до житла в інтересах національної або громадської безпеки.
Слід зазначити, що державним виконавцем було надіслано боржнику лист від 06.09.2016 року та від 20.09.2016 року про проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника та починаючи з цього часу, окрім складення акту від 14.09.2016 року та від 23.09.2016 року про неможливість потрапити до квартири боржника, державним виконавцем станом на дату звернення із поданням, жодних дій з метою виконання судового рішення не вживалось.
Також матеріали подання не містять доказів того, що боржник чинив саме перешкоди державному виконавцю у доступі до житлового приміщення, тоді як зазначає сам державний виконавець, ОСОБА_3 для вчинення виконавчої дії не з'явилась.
Зі змісту ст. 376 ЦПК випливає, що вирішення питання про проникнення до житла боржника в судовому порядку може мати місце для встановлення майна боржника чи майна та коштів належних боржникові від інших осіб.
За таких обставин, суд прийшов до висновку що подання є необґрунтованим та передчасним, а тому таким що не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, ст.ст. 11, 17, 27, 32, 52, 54, 58 ЗУ «Про виконавче провадження», керуючись ст. 376 ЦПК України, суд,-
У задоволенні подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про примусове проникнення до житлового приміщення про примусове проникнення до житлового приміщення боржника ОСОБА_5, а саме: до квартири АДРЕСА_3 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.А. Ільченко

21.10.2016