Справа №461/4541/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Лялюк Є.Д.

при секретарі Станкевич Р.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс банк» про визнання недійсним договору кредиту, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до ПАТ «ВіЕс Банк», в якому просить визнати недійсним повністю кредитний договір № KF 50846, укладений 15.07.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк».

В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що укладений Кредитний договір не відповідає чинному законодавству, а також порушує його права та законні інтереси, як споживача кредитних (фінансових) послуг. Відтак зазначений правочини є оспорюваним та таким, що підлягає до визнання недійсним у встановленому Законом порядку.

Позивач в судові засідання жодного разу не з'явився, хоча належним чином був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку із чим ухвалою від 23.06.2015 року позовна заява була залишена без розгляду. Вказана ухвала скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні суду з 21.04.2015 року, позивач жодного разу не з'явився до суду, розгляд справи неодноразово відкладався через неявку та за його клопотаннями, а тому, з метою забезпечення доступу відповідача до правосуддя та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, уникнення судової тяганини, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача на підставі наявних у справі даних і доказів, які суд вважає достатніми.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права, обов'язки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.07.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», було укладено кредитний договір № КБ 50846, згідно якого з позивачу було надано кредит у розмірі 170000.00 євро з кінцевим строком погашення до 14.07.2028 року. 15.07.2008 року до Кредитного договору було підписано Додаток № 1 (графік погашення заборгованості) та Додаток № 2 (розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

В свою чергу ст. 203 ЦК України встановлює вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивач посилається на те, що ненаданням вказаної інформації його введено в оману щодо дійсних умов кредитного договору.

Однак, Відповідачем повністю дотримано вимог щодо оформлення даного правочину, що підтверджується належними копіями Заяви - Анкети заповненої Позивачем від 03.06.2008, кожен аркуш якої підписаний заявником, Анкети - Опитувальника (Додатку № 2 до Заяви - Анкети), Додатком № до Заяви - Анкети, Повідомлення про надання споживачеві достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (Додаток № 2 до Кредитного договору).

Копії даних доказів свідчать про те, що відповідачем доведено до відома інформацію Позивачу в межах визначених законом.

Твердження позивача про неможливість надати належну оцінку укладеному договору та фінансового ризику також не може бути врахований судом, оскільки при оцінці Позичальника - Позивача, було відібрано інформацію про місце праці, про освіту, інші дані.

Згідно отриманої інформації, основним видом діяльності Позивача на моменту отримання кредиту він зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності, здійснював підприємницьку діяльність за результатами якої і отримував доходи, отримав вищу економічну освіту. Також, він користувався кредитними коштами у ВАТ КБ «Надра» та АКБ «УкрсСибБанк», а отже як фізична особа та СПД міг та усвідомлював економічну ситуацію в країні і мав можливість прогнозувати її розвиток.

Як вбачається з договору кредиту позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору.

Окрім того, в розділі 10 Кредитного договору, Позичальник - Позивач повторно наголосив на тому, що погоджується з істотними умовами договору, свою дієздатність та правоздатність, а також про факт підтвердження повідомлення Позивача у письмовій формі про умови кредитування у Банку.

Банк жодним чином не змушував підписувати договір. Позивач мав право на вільний вибір будь - якої фінансової установи для укладення такого правочину, тому дані щодо неможливості укладення іншого договору - є безпідставними.

Щодо укладення договору в іноземній валюті статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницю України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку встановленому законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який фактично без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлюється вимогами спеціального законодавства, зокрема на момент укладення договору Декретом Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

У той час, стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначає, що кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. А статті 47 та 49 даного Закону визначають операції Банків з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валют, яка використовується. А вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

В свою чергу стаття 5 Декрету КМ України визначає, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України, і на момент укладення договору операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету.

З наведеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо наявності «індивідуальної ліцензії» на здійснення даного роду банківських операцій, що виставлено вимоги щодо терміну та суми таких кредитів перевищують, встановлені законодавством межі, однак на дату укладення договору законодавством не визначено такі межі.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБ України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБ України від 14.10.2004р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

На момент укладення даного кредитного договору ВАТ «Електрон Банк» отримав банківську ліцензію за № 31 від 13.12.2001 та відповідні дозволи.

Аналогічна позиція була віджображена у: листі Національного банку України від 07.12.200 9р. за № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті», Постанові ВС України від 21.03.2011, Узагальненнях ВС України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносиин (2009 - 2010 роки) від 07.101.2010

У зв'язку з цим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ дійшов до висновку, що суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача безпідставними, так як такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження позовних вимог, а тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 627, 1054 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс банк» про визнання недійсним договору кредиту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Лялюк Є.Д.