Справа № 307/3565/15-ц
Провадження № 2/307/186/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника органу опіки та піклування Сойма С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи органу опіки та піклування в особі Тячівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що у шлюбі з відповідачем в них народилися троє дітей - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, які після розірвання шлюбу, тобто з січня 2014 році проживають з відповідачем. Між ними постійно виникають сварки щодо визначення місця проживання дітей. Вона приходить до відповідача, щоб зустрітися з дітьми та брати участь у їх вихованні і утриманні, але він починає брутально висловлюватися в її бік і забороняє з ними бачитися. ОСОБА_3 досить часто залишає вдома дітей самих, тому вона пропонувала залишити дітей разом з нею, однак він залишає її прохання поза увагою. Враховуючи, що в неї є постійне місце роботи, по місцю проживання характеризується позитивно, тому бажає визначити місце проживання дітей з нею.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що діти не постійно проживають з ним, а лише тоді коли позивачка виїжджає на роботу за кордон. Він не перешкоджав дітям бачитися з матір'ю, але не хоче щоб діти проживали із бабою, матір'ю позивачки, так як у нього з нею неприязні відносини. Якби позивачка не виїжджала на роботу за кордон, а працювала по місцю свого проживання то він не заперечував би щоб діти проживали з нею. Він також виїжджає за кордон на роботу, але на менш тривалий час як позивачка. Якщо діти будуть залишені з ним він знайде собі роботу в Тячівському районі і не буде виїжджати за межі області.

ОСОБА_3 у судовому засіданні показав, що їх мама поїхала на заробітки після розірвання шлюбу з батьком. Батьки приймають рівнозначну участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. Він має бажання залишитися проживати з батьком.

ОСОБА_6, якій на момент розгляду справи виповнилося тринадцять років просила визначити її місце проживання з матір'ю. Пояснила, що на даний час вона проживає з батьком, готує їжу та допомагає йому виконувати іншу роботу по господарству. ОСОБА_3 забрав їх від баби ОСОБА_8 та заборонив їм ходити до неї в гості. В них одинакові умови для проживання як в батька, так і в матері. Мати бере участь у їх вихованні, матеріально забезпечує, надає кошти та купує їм одяг. Коли вони проживали з матір'ю ОСОБА_8 їм готувала, допомагала виконувати домашні завдання та не забороняла бачитися з батьком.

ОСОБА_7, якому виповнилося десять років також просив визначити його місце проживання з матір'ю та пояснив, що коли вони живуть з батьком хатню роботу виконує батько та сестра.

Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні вказала, що не заперечує щодо задоволення позову, так як це буде відповідати інтересам дітей. Дане питання розглядалося органом опіки і піклування, який прийняв рішення залишити дітей з матір'ю.

ОСОБА_8 будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка підтвердила обґрунтованість позовних вимог позивачки. Показала, що після того як ОСОБА_3 забрав від матері дітей він заборонив їм бачитися з нею. Вона проживає з ОСОБА_1 на одному подвір'ї, але в окремому будинку.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Як регламентує ч. 2 ст. 1 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З приписів ст.ст. 150, 151 СК України убачається, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання, але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні.

Частинами 1, 2 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 05.02.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тячівського районного суду від 20.01.2015 року було розірвано. На даний час вони проживають окремо.

Від даного шлюбу сторони мають троє дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, що стверджується свідоцтвами про народження.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вирішення спору по суті ОСОБА_3, виповнилось 16 років, у зв'язку з цим, відповідно до вимог ст. 60 СК України та ч. 2 ст. 29 ЦК України він має право самостійно визначити своє місце проживання з одним з батьків, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині визначення місця проживання ОСОБА_5, так як він під час судового засідання самостійно висловив бажання проживати з батьком.

Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають задоволенню. Так, відповідно до принципу ст. 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 р., малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд вважає встановленим, що обидві сторони мають належні умови для проживання дітей, обидві сторони приділяють належу увагу їх вихованню, мають практично однаковий рівень матеріального забезпечення.

Суд також приймає до уваги вік дітей, відносно місця проживання яких виник спір. ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4, а ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_3, та на момент виникнення суперечок їм виповнилося по 13 та 10 років, тобто відповідно до вимог ст. 160 СК України при досягненні 10 річного віку місце проживання дитини у одного з батьків, які можуть мешкати окремо визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 вважав, що залишення доньки та сина разом з матір'ю негативно впливатиме на виховання та розвиток дітей, оскільки він, як їх батько, зможе забезпечити їм кращі умови для проживання та виховання.

На думку суду, відповідач не надав суду будь-яких доказів в обґрунтування своїх доводів.

Натомість, як вбачається з доказів, наданих суду позивачкою, а також з висновку служби у справах дітей, доцільно визначити місце проживання дитини разом з матір'ю. При цьому суд враховує, що діти є малолітніми та у віці десять і тринадцять років недоцільно розлучати їх з матір'ю, оскільки це негативно може вплинути на їх психічний стан та розвиток.

Будучи заслуханими в судовому засіданні малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 добровільно, без тиску, вільно, впевнено висловили своє бажання проживати разом з матір'ю. При вирішенні вказаного спору суд враховує всі вище згадані докази, а також враховує прихильність дітей до одного з батьків, зокрема до матері, бажання проживати біля неї. Таке бажання хоча не може мати вирішального значення, але враховується при рівних умовах батьків.

Суд вважає, що умови, створені матір'ю дітей за місцем їх мешкання, є належними, що підтверджується відповідним висновком Служби у справах дітей.

Вирішуючи спір про визначення місця проживання суд виходить з інтересів дітей, враховуючи їх малолітній вік, які, крім виховання, потребують постійного догляду та піклування, тому, з урахуванням положень Декларації про права дитини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь позивачки в розмірі 487.20 грв.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ст.ст. 1, 141, 150, 151, 160, 161 СК України, ст. 29 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Визначити місце проживання дітей - доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.