Провадження № 2/127/5295/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

секретаря Подоляк М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 селищної ради, Комунального підприємства «Турбота» ОСОБА_4 селищної ради про визнання протиправними і скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 селищної ради Вінницького районну Вінницької області (далі ОСОБА_4 селищна рада) та Комунального підприємства «Турбота» ОСОБА_4 селищної ради (далі КП «Турбота») про визнання протиправним і скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що 04 лютого 2013 року між ним та ОСОБА_4 селищною радою було укладено контракт, у відповідності до умов якого позивач приймається на роботу до КП «Турбота» на посаду директора, з строком дії контракту на 5 років (з 04 лютого 2013 року по 04 лютого 2018 року).

23 червня 2016 року ОСОБА_4 селищною радою було прийнято рішення № 38 «Про розірвання контракту з директором КП «Турбота» ОСОБА_1А.» згідно з яким контракт з позивачем розірвано та звільнено останнього з посади директора КП «Турбота» з 30 червня 2016 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 6.3. контракту.

В період з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року включно, позивач хворів та перебував на стаціонарному лікуванні у міській клінічній лікарні швидкої допомоги м. Вінниці. Після лікування, 07 липня 2016 року позивач повернувся до виконання своїх трудових обовязків та 08 липня 2016 року дізнався про те, що його звільнено, про що свідчить його особиста відмітка у рішенні ОСОБА_4 селищної ради № 38.

Позивач вважає, що рішення ОСОБА_4 селищної ради про розірвання контракту та звільнення позивача із займаної ним посади директора КП «Турбота» є незаконними та безпідставним, а тому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення 9 сесії 7 скликання № 38 ОСОБА_4 селищної ради від 23 червня 2016 року «Про розірвання контракту з директором КП «Тербота» ОСОБА_1А.», поновити позивача на посаді директора КП «Турбота», зобовязати КП «Турбота» нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 селищної ради ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити з підстав зазначених у письмових запереченнях на позов (а.с. 24-27).

Представник відповідача КП «Турбота» до судового засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про дату час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. В ході судового розгляду представником вимоги позову не визнавались та просив суд у їх задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до частин 1 та 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Судом встановлено, що 04 лютого 2013 року між ОСОБА_4 селищною радою та ОСОБА_1 було укладено контракт за умовами якого, ОСОБА_1 приймається на роботу КП «Турбота» на посаду директора на строк 5 років з 04 лютого 2013 року до 04 лютого 2018 року (а.с. 75-78).

Враховуючи розяснення, що містяться в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якими передбачено, що вирішуючи спори про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст.36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Умовами контракту від 04 лютого 2013 року, зокрема п. 6.3. передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний до закінчення строку дії у разі зростання збитків підприємства або збиткової діяльності підприємства на протязі 12 місяців

Таким чином, невиконання обовязків, передбачених контрактом щодо допущення керівником зростання збитків підприємства або збиткової діяльності підприємства на протязі 12 місяців, є відповідно до п. 6.3. контракту підставою для його дострокового припинення з керівником підприємства.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 (колишній депутат ОСОБА_4 селищної ради та член бюджетної комісії), ОСОБА_6 (голова бюджетної комісії ОСОБА_4 селищної ради), ОСОБА_7 (депутат ОСОБА_4 селищної ради та член бюджетної комісії), ОСОБА_8 (колишній депутат ОСОБА_4 селищної ради), дали суду свідчення, з яких вбачається, що вини ОСОБА_1 щодо зростання боргових зобовязань КП «Ткрбота» перед третіми особами не має, натомість адміністрація ОСОБА_4 селищної ради свідомо та тривалий час своєю бездіяльністю створювала умови для збільшення боргів КП «Турбота», що стало наслідком незаконного звільнення позивача.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням ОСОБА_4 селищної ради № 37 від 23 червня 2016 року «Про звіт директора КП «Турбота» ОСОБА_1 про господарську діяльність підприємства за 2015 рік та І-ий квартал 2016 року», фінансово-господарську діяльність КП «Турбота» за 2015 рік та І-ий квартал 2016 року визнано збитковою, а також визнано роботу директора КП «Турбота» ОСОБА_1 по організації господарської діяльності підприємства визнати неефективною та незадовільною (а.с. 83).

При цьому суд звертає увагу на те, що рішення ОСОБА_4 селищної ради № 37 від 23 червня 2016 року «Про звіт директора КП «Турбота» ОСОБА_1 про господарську діяльність підприємства за 2015 рік та 1-ий квартал 2016 року» станом на день розгляду справи в судді є чинним.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 59 ЦПК України).

Враховуючи визнану вказаним вище рішенням збитковість підприємства КП «Турбота» за 2015 рік та І-ий квартал 2016 року, а також незадовільність та неефективність роботи директора КП «Турбота» ОСОБА_9, керуючись п. 6.3. контракту, 23 червня 2016 року ОСОБА_4 селищною радою було прийнято рішення № 38, яким було розірвано контракт з керівником КП «Турбота» ОСОБА_1 та звільнено з посади директора КП «Турбота» з 30 червня 2016 року згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України (а.с. 85).

Щодо доводів позовної заяви про те, що позивача було звільнено у період його тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Судом встановлено, що з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Міській клінічній лікарні швидкої допомоги м. Вінниці (а.с. 13), тобто, позивача було звільнено в період його тимчасової непрацездатності.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у звязку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми частини 3 статті 40 КЗпП України на дані правовідносини не поширюється, що узгоджується із правовою позицією в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року в справі № 6-156цс12 в якій зазначено наступне.

Відповідно до частини 3 статті 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно із пункту 8 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору передбачено умови, зазначені у контракті.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав передбачених статтею 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у звязку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 селищної ради, КП «Турбота» ОСОБА_4 селищної ради про визнання протиправними і скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4-6, 10, 11, 15, 57-62, 88, 154, 213-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_10