Провадження 2/201/2501/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді - Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання - Максимової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО») посилаючись на ті обставини, що з метою придбання власного автомобіля 08 червня 2016 року він підписав з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» договір № 004615 фінансового лізингу. Менеджер відповідача запропонував позивачу сплатити аванс, надавши бланк квитанції із зазначенням банківських реквізитів та призначенням платежу як «авансовий платіж» згідно договору фінансового лізингу № 004615 від 08 червня 2016 року. Після сплати авансу, позивачу було підготовлено договір на підпис, при цьому менеджер відповідача почав квапити позивача, не надавши часу на прочитання договору. Згодом перечитавши договір, позивачу стало відомо про іншу вартість автомобіля, ніж було домовлено, а у зазначеному призначенні платежу виявився прихований «адміністративний платіж», який у договорі визначається як одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Враховуючи викладені обставини, позивач вирішив договір розірвати, про що 16 червня 2016 року направив на адресу відповідача відповідну заяву з вимогою про повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору. В телефонному режимі відповідач повідомив, що договір розірвано, але кошти повертати відмовився, пославшись на договірні умови, згідно з якими сплачені кошти зараховані як адміністративний платіж, який згідно з п. 12.1 ст. 12 договору не повертається ні за яких умов при розірванні договору лізингоодержувачем за власним бажанням. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та, враховуючи уточнення, просив стягнути з відповідача на свою користь 71 750 грн., з яких 41 410 грн. сплачена сума, 30340 грн. неустойка за 74 дні.

Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача надав до суду заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволення позову, та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 80-82).

Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач, маючи намір придбати власний автомобіль, звернувся до відповідача щодо пропозиції продажу автомобіля Ford Fiesta, оголошення про яку розміщено на інтернет сайті «OLX» від 26 травня 2016 року. Згідно даного оголошення вартість автомобіля складає 169 300 грн. (а.с. 26).

Між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 08 червня 2016 року було укладено договір фінансового лізингу № 004615, за умовами якого предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб Ford Fiesta (а.с.7-22). Договір було укладено у м. Дніпродзержинськ, а відповідно до договору юридичною адресою відповідача є м. Київ, вул. Шовковична, 42-44.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 08 червня 2016 року вартість предмета лізингу на дату підписання договору складає 401 198,00 грн. (а.с. 23).

Позивачем 08 червня 2016 року було сплачено авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу у розмірі 41 000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 25).

Ознайомившись із текстом договору, позивач звернув увагу, що вартість автомобіля є не та, яка зазначена у оголошенні.

Позивач 15 червня 2016 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору (а.с. 27). В телефонному режимі відповідач повідомив, що договір розірвано, але кошти повертати відмовився, посилавшись на договірні умови, згідно яких сплачені кошти зараховані як адміністративний платіж, який згідно з п. 12.1 ст. 12 договору не повертається ні за яких умов при розірванні договору лізингоодержувачем за власним бажанням.

Відповідно до п. 3.4.3 договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, згідно із ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлених цим Законом.

Отже, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами, які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії.

Статями 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору лізингу відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно наступних ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Відповідно до наданих позивачу реквізитів, кошти які вніс позивач на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», є авансовим платежем.

Згідно з умовами договору фінансового лізингу від 08 червня 2016 року авансовий платіж визначено як обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у Додатку № 1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору до моменту передачі предмета лізінгу.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ч. 5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно з п. 12.1 ст. 12 договору № 004615 фінансового лізингу Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та п. 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавство, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 15 червня 2016 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору (а.с. 27). Тобто позивачем було дотримано передбачений Законом України «Пр захист прав споживачів» чотирнадцяти денний строк для повідомлення відповідача про намір розірвати договір та направлення вимоги про повернення грошових коштів.

З посиланням на п. 12.1 договору фінансового лізингу відповідач у телефонному режимі повідомив позивача, що договір розірвано, але кошти повертати відмовився, пославшись на договірні умови, згідно яких сплачені кошти зараховані як адміністративний платіж.

Даний пункт договору суд вважає нікчемним, оскільки він суперечить ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.

Право виходу з контракту передбачено ст. 6 Директиви 97/7/ЄС Європейського парламенту та Законом України Ради «Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах» від 20 травня 1997 року. Відповідно до цієї норми споживач має у своєму розпорядженні період обсягом щонайменш сім робочих днів, протягом якого він може оголосити про свій вихід з будь-якого дистанційного контракту без повідомлення причини та без понесення стягнень. Єдиною відповідальністю, яку може понести споживач внаслідок реалізації свого права на вихід з контракту, є компенсація безпосередніх витрат на повернення товарів. Термін для реалізації цього права починається: у випадку товарів - з дня їх отримання споживачем, якщо зобов'язання, передбачені статтею 5, були виконані; у випадку послуг - з дня укладення контракту чи з дня виконання зобов'язань, передбачених в статті 5, якщо вони виконані після укладення контракту, який передбачає, що цей термін не перевищує трьох місяців, про які йтиметься в наступному підпункті. У випадку, якщо постачальник не виконав зобов'язання, передбачені в статті 5, термін дорівнює трьом місяцям.

Посилання відповідача на той факт, що позивачем було сплачено адміністративний платіж за надання послуг щодо перевірки, розгляду та підготовки документів для укладання договору, який за умовами договору не підлягає повернення, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукцією є будь-який вибір (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже, послуги теж є продукцією.

Частиною 9 ст 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Проте суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення 410 грн., оскільки ця сума сплачена позивачем банківській установі як комісія за проведення банком фінансової операції, а не відповідачу, а тому стягнута з нього бути не може.

Отже, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 71 340,00 грн., з яких: 41 000 грн. сплачена сума за договором, яка підлягає поверненню, 30340 грн. неустойка за 74 дні.

Розрахунок неустойки за період з 16 липня по 27 вересня 2016 року: 41000 грн. х 1% х 74 дні = 30340 грн.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ураховуючи вищевикладене, беручи до уваги письмові докази, що наявні в матеріалах даної цивільної справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позов частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення , звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 74, 76, 77, 79, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) кошти сплачені за договором фінансового лізингу № 004615 від 08 червня 2016 року у сумі 41 000 (сорок одна тисяча) гривень 00 копійок та неустойку у сумі 30 340 (тридцять тисяч триста сорок) гривень 00 копійок, а всього разом 71 340 (сімдесят одна тисяча триста сорок) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» () на користь держави судовий збір у розмірі 713 (сімсот тринадцять) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П. Ходаківський