Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/822/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бойко П. М.
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.05.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Бубличенко В.П. Сукач Т.О.

при секретарі Ремез А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Зазначала, що із цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення боргу, яка знаходиться у провадженні Новгородківського районного суду, вона дізналася, що за життя її батько ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 кошти в сумі 100 000 грн., які зобов»язувався повернути на першу його вимогу.

Посилалась на те, що даний факт не відповідає дійсності, так як між приватним сільськогосподарським підприємством «Вершинокам»янське» в особі голови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2006 році був укладений договір оренди земельної ділянки, яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю, маючи намір придбати яку ОСОБА_3 оформив згідно розписки від 20 січня 2010 року фіктивний договір позики на 100 000 грн. Однак між сторонами був укладений договір купівлі-продажу землі, а не розписка позики грошей, на підтвердження чого в той же день ОСОБА_4 дав нотаріальне доручення, яким уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися даною земельною ділянкою, та склав заповіт на його ім»я. А відтак вважала, що розписка від 20 січня 2010 року є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тому позивач і просила визнати розписку недійсною, а, уточнивши вимоги, просила визнати недійсним правочин, вчинений у формі розписки від 20 січня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку про те, що розписка є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, яка відповідає вимогам щодо письмової форми договору. Посилання на фіктивність договору позики, підстави визнання правочину недійсним в позовній заяві зазначаються, але ставиться вимога про визнання розписки недійсною.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення вимог через порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначається, зокрема, що розписка є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. У судовому засіданні допитані свідки підтвердили, що ОСОБА_3 майже з усіма орендодавцями укладає договір купівлі-продажу землі через розписку позики грошей. До того ж позивач надала заяву про уточнення позовних вимог та просила визнати правочин, вчинений у формі розписки, укладений між відповідачем та ОСОБА_4, недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_5, який підтримував доводи скарги, представника відповідача ОСОБА_6, який заперечував проти її доводів, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення суду зазначеним вимогам повністю не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з вимогою про визнання розписки недійсною, а не правочину, тобто, по суті зазначивши про звернення до суду не з тим способом захисту порушеного права.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно розписки 20 січня 2010 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 гроші в сумі 100 000 грн., які зобов»язувався йому повернути на першу вимогу (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер (а.с.38) і після його смерті спадщину за заповітом на належне йому спадкове майно прийняла ОСОБА_2, за якою судовим рішенням визнано право власності на жилий будинок та земельні ділянки (а.с.39-48).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач та його представник посилались на те, що розписка від 20 січня 2010 року є удаваним правочином, вчиненим для приховання іншого правочину, оскільки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений не договір позики грошей, а договір купівлі-продажу землі, що підтверджується нотаріально посвідченими в той же день дорученням ОСОБА_4 на розпорядження ОСОБА_3 земельною ділянкою та заповітом на його ім»я.

Уточнивши позовні вимоги, позивач звернулася з письмовою заявою, у якій просила визнати недійсним правочин, вчинений у формі розписки від 20 січня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.36,50).

При цьому суд не взяв цю заяву до уваги, не з»ясував дійсних обставин справи та не визначився із характером спірних правовідносин.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач та його представник зазначали, що між приватним сільськогосподарським підприємством «Вершинокам»янське» в особі голови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2008 році строком на 10 років був укладений договір оренди землі, яким останнім в оренду передана земельна ділянка загальною площею 0,89 га, а окремо на прохання останнього надавалися кошти в сумі 100 000 грн., про що була складена розписка від 20 січня 2010 року.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який насправді вчинили.

У п.25 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

З огляду на викладене, для визнання угоди удаваною необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

У наявній у справі розписці ОСОБА_4 зазначено, що вона дана ним особисто, ніякий тиск на нього не проводився, на час її надання він розуміє значення своїх дій та може ними керувати (а.с.5).

На підтвердження своїх доводів про удаваність договору позики позивач та її представник не надали належних та допустимих доказів, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діючи свідомо, вчинивши договір позики, приховали договір купівлі-продажу земельної ділянки, належної останньому на праві власності.

За укладеним договором позики до ОСОБА_3 не перейшло право власності на належну ОСОБА_4 земельну ділянку, а тому за таких обставин доводи позивача про удаваність договору позики є припущенням, яке не ґрунтується на матеріалах справи.

Посилання позивача щодо підтвердження цього факту наявністю довіреності та заповіту спростовуються довідкою державного нотаріуса Новгородківської державної нотаріальної контори від 19 грудня 2015 року № 35/815 про те, що 20 січня 2010 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ніяких нотаріальних дій (заповіт, довіреність) не посвідчувалося, чого не заперечував у судовому засіданні апеляційного суду і представник позивача (а.с.80).

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач та її представник посилались, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання правочину недійсним.

До того ж посилання позивача та його представника на показання свідків цих висновків не спростовує, оскільки за змістом статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що судом першої інстанції не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають цим обставинам, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав - за недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: