Номер провадження 2/289/22/16
Справа № 289/853/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016 м.Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого Свінцицький Л. В.

при секретарі :Глущенко Я.В.

з участю позивача-ОСОБА_2

відповідачів-ОСОБА_3.та ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Радомишльському районному суді Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на праві приватної власності належить 6/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Його рідні сестри ОСОБА_3 та ОСОБА_1 також мають Свідоцтво про право власності кожна по 1/10 частин в спірному будинку. Він в добровільному порядку пропонував відповідачам поділити згідно закону свої частки в будинку, але вони йому відмовили, тому він змушений був звернутись до суду з позовом про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, із урахуванням проведеної судово-будівельної експертизи, просив суд залишити йому в користуванні весь будинок, а вартість часток відповідачів згоден їм виплатити грошима.

Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали, проти його задоволення заперечують, категорично відмовляються передавати свої частки у будинку ОСОБА_2, пояснили суду, що будуть користуватись кожна своєю часткою на законних підставах.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва від 06.09.2013 року, про право на спадщину за заповітом на праві приватної власності належить 6/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Його рідні сестри ОСОБА_3 та ОСОБА_1 згідно Свідоцтв від 11.10.2013 року, про право власності на спадщину за законом кожній належить по 1/10 частин в спірному будинку АДРЕСА_1. Дані частки зареєстровані за власниками в Державному реєстрі.

За клопотанням позивача, для вирішення спору по справі, була призначена та проведена будівельно-технічної експертиза і до суду надійшов відповідний висновок №617/15-25, складений 19.11.2015 року, згідно до якого дійсна вартість спірного домоволодіння за АДРЕСА_1, з урахуванням фізичного зносу конструктивних елементів будинку на дату дослідження, складає 86 690 гривень. Згідно з нормативними документами, діючими в галузі будівництва на території України, зважаючи на об'ємно-планувальне рішення житлового будинку, згідно наданого технічного паспорту на домоволодіння, розподіл в натурі представлених по питанню складу часток однієї по 6/10 і двох по 1/10 в спірному будинку технічно не можливий, з виділенням часток в натурі зі спільної часткової власності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві просить суд провести поділ будинку між власниками і як правову підставу позову зазначає ст.364 ЦК України.

Судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються главою 26 ЦК України - Право спільної власності.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками, згідно ч.1 ст.367 ЦК, за домовленістю між ними.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності у відповідності до положення ч.1 ст.364 ЦК. Якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 ст.183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Тобто, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що Позивач і Відповідачі є суб'єктами спільної часткової власності.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Положеннями статті 364 цього ж Кодексу встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні ані позивач ОСОБА_2 ані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не погодились на компенсацію своїх часток, що перебувають у спільній частковій власності та категорично заперечили проти цього.

Майно учасників спільної часткової власності за наявності спору між ними ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його призначення. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 6 постанови від 4 жовтня 1991 р. №7 з наступними змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.

Як врегульовано Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 N 55 ( 1.2.) поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Поділ майна між співвласниками є однією з підстав для припинення права спільної часткової власності. Таким чином, юридичним наслідком поділу майна завжди є припинення права спільної часткової власності між колишніми учасниками. Спорідненість правовідносин поділу та виділу ґрунтується на тому, що можливість поділу, як і виділу, залежить від того, чи є річ за своїми характеристиками подільною або неподільною.

Якщо спільне майно визнано неподільним, судовий поділ не можливий. В такому випадку можливим способом припинення права спільної часткової власності між учасниками є продаж одному з них іншими своїх часток у праві спільної власності, або спільний продаж часток усіма співвласниками сторонній особі.

Як зазначено експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи, поділити будинок відповідно до їх часток технічно не можливо, а тому поділ будинку між сторонами відповідно до зазначених позовних вимог зазначених позивачем, без погодження з іншими співвласниками та без дотримання їх прав та законних інтересів всупереч ч.1ст.367 ЦК є неможливий.

Згідно ст..319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

За умовами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи встановлені судом обставини та зібрані докази, а також те, що Позивачем не надано доказів, які б давали передбачені законом підстави для позбавлення Відповідачів права власності на належну їм частку будинку, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Судові витрат по справі, відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, розподілу не підлягають, так як позивачу слід відмовити в позовних вимогах повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.183,319,321,356,358,364,367, ЦК України, постановою Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7.

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Л. В. Свінцицький