АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/6057/16
Справа №641/3145/16-ц Головуючий1 інстанції - Колодяжна І.М.
Категорія: недоговірні зобов'язання Доповідач - Кіпенко І.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Кіпенка І.С.,

суддів - Пшенічної Л.В., Шаповал Н.М.,

за участі секретаря - Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами Харківської місцевої прокуратури №5, ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року та апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Харківської місцевої прокуратури №5 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Харківської місцевої прокуратури №5, Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

в с т а н о в и л а :

07 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом про стягнення з Державного казначейства України моральної шкоди в розмірі 800 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що протягом 2005 року Комінтернівським РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області порушувались кримінальні справи стосовно нього, ОСОБА_2 за ч.3 ст.153 КК України, задоволення статевої пристрасті неприродним способом.

Остаточне обвинувачення за ч.3 ст.153 КК України позивачу було пред'явлено 30.09.2005 року.

Постановою слідчого Комінтернівського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області Логвіненко Н.І. від 05.02.2016 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0003623 від 07.11.2013 року за ч.3 ст.153 КК України, закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.153 КК України.

ОСОБА_2 вказував, що незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду йому завдана значна моральна шкода.

Протягом усього досудового слідства, розгляду справи судом, знаходження справи в прокуратурі за період з липня 2005 року до лютого 2016 року (більше 10 років) порушено нормальні життєві зв'язки позивача. Позивач був незаконно затриманий працівниками міліції і більше доби знаходився без належного документального оформлення затримання в приміщенні міліції, де до позивача застосовувалося працівниками міліції фізичне та психічне насилля, тортури для зізнання у скоєнні злочину. Зазначені обставини підтверджуються медичними довідками та рішенням Європейського суду з прав людини (справа №4494/07 Бєлоусов проти України від 07.11.2013 року). Позивачу безпідставно пред'явлено звинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину відносно малолітньої особи, майже три місяці позивач знаходився під вартою в умовах слідчого ізолятора, де піддавався образам та приниженням з боку інших осіб по камері.

Моральні страждання, отримані при незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, знаходження під вартою, призвели до погіршення стану його здоров'я. Погіршились стосунки із оточуючими людьми, так як позивача тривалий час вважали, злочинцем, насильником, особою, яка задовольняла свої статеві пристрасті з малолітньою дитиною.

Внаслідок подій по притягненню до кримінальної відповідальності, у позивача виникла психотравма, що стала причиною життєвої кризи. Ці події викликали у позивача глибокі та тривалі фізичні та моральні страждання у період часу з 2005 по 2016 роки та створили суттєві перешкоди в усіх основних сферах його життєдіяльності у зазначений період часу та у подальшому житті. До теперішнього часу позивач не відновив своє життєве функціонування. Розмір відшкодування за заподіяну позивачеві моральну шкоду він оцінює у розмірі 800 000 грн., з урахуванням обставин справи, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини осіб, які завдали моральну шкоду, а також, виходячи з принципу розумності та справедливості.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що рішенням Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 року по справі «Бєлоусов проти України» позивачу присуджено до сплати 25 000 євро відшкодування моральної шкоди за незаконне затримання та жорстоке поводження з боку правоохоронних органів та 3500 євро судових та інших витрат. Отже, держава Україна вже компенсувала позивачу моральну шкоду, яка йому завдана діями працівників міліції. Крім того, відшкодування шкоди з застосуванням спеціальних норм права за протиправні дії або бездіяльність працівників міліції можливо у разі, якщо працівник міліції виконує свої обов'язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону.

Представник відповідача - Харківської місцевої прокуратури №5 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надавав пояснення, що п.5 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується одноразово. Позивачу відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 року по справі «Бєлоусов проти України» присуджено до сплати 25 000 євро відшкодування моральної шкоди за незаконне затримання та жорстоке поводження з боку правоохоронних органів. Отже, позивач вже використав своє право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України, оскільки держава України вже компенсувала позивачу моральну шкоду.

Представник відповідача - Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області в судове засідання не з'явився.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 184 150 (сто вісімдесят чотири тисячі сто п'ятдесят) гривень. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2016 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку судовий збір в розмірі 1841 грн. 50 коп.

Не погодившись з рішенням суду від 17 серпня 2016 року та додатковим рішенням від 15 вересня 2016 року Харківська місцева прокуратура №5 оскаржила їх в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі на рішення суду від 17 серпня 2016 року представник Харківської місцевої прокуратури №5 посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог - скасувати, в цій частині ухвалити нове рішенням, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. В іншій частині рішенням суду першої інстанції - залишити без змін.

В обґрунтування скарги зазначає, що районним судом не з'ясовано, у зв'язку з якими саме діями чи процесуальними рішеннями з перерахованих у ст.1176 ЦК України та Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачем заявлено позовні вимоги, як ці заявлені позовні вимоги співвідносяться із відшкодуванням, проведеним відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року по справі «Бєлоусов проти України». Районним судом не вказано, який саме конкретний період часу було прийнято ним до уваги при обчисленні присудженої позивачу суми відшкодування моральної шкоди та з якої дати цей період має обчислюватися та якою датою закінчуватися. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази спричинення ОСОБА_2 моральної шкоди та з яких саме міркувань виходив суд визначаючи її розмір.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 15 вересня 2016 року представник Харківської місцевої прокуратури №5 посилаючись на порушення норм процесуального права просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким питання щодо розподілу судових витрат вирішити на підставі 88 ЦПК України.

Не погодившись з рішення суду від 17 серпня 2016 року ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення просить його змінити та ухватили рішення, яким суму, що підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди збільшити до 800 000 грн.

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом повно та всебічно встановлено обставини справи щодо завдання йому моральної шкоди незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, однак, необґрунтовано встановлено занадто малий розмір моральної шкоди в розмірі 184 150 грн., що дорівнює мінімальному розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. ОСОБА_2 зазначає, що мінімальний розмір моральної шкоди не відповідає характеру та обсягу страждань яких він зазнав, тяжкості обвинувачення, тривалості знаходження під слідством та судом, іншим негативним наслідкам, а також, принципу розумності та справедливості.

Не погодившись з додатковим рішення суду від 15 вересня 2016 року Державна казначейська служба України оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить оскаржуване додаткове рішення скасувати.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода, відшкодування якої провадиться за рахунок коштів державного бюджету. При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. (ст.ст.3,4 Закону).

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача 184 150 грн. на відшкодування моральної шкоди, на підставах положень ст.ст.23, п.2 ч.2 ст.1167, 1176 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, у відповідності до положень ст.ст.1-4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10,11,60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 незаконно перебував під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, негативно вплинуло на його стосунки з оточуючими людьми та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обставини, які стали підставою для пред'явлення даного позову, за звичайних умов суспільного життя є неодмінно психо-травмуючими за своєю сутністю, оскільки вони створюють переживання, емоційну напруженість, порушують життєві плани та змінюють звичайний життєвий устрій. Захист своїх прав проводився позивачем протягом тривалого часу, що потребувало фізичних та психологічних зусиль, і обумовило порушення звичайного темпу, змісту та цілеспрямованості життєдіяльності позивача.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вірно виходив із засад розумності, виваженості, справедливості та тих обставин, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. А тому, з урахуванням глибини душевних страждань позивача, обґрунтовано визначив моральну шкоду в розмірі 184 150 грн.

Заперечуючи проти позову, а в подальшому обгрунтувуючи апеляційну скаргу представник прокуратури посилався на рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України», згідно якого позивачу присуджено до сплати 2500 євро відшкодування моральної шкоди за незаконне затримання та жорстоке поводження з боку правоохоронних органів та 3500 євро судових та інших витрат. З урахуванням зазначеного, представник прокуратури вважав, що позивач вже використав своє право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України, а Європейський суд з прав людини при визначенні розміру відшкодування враховував та надав оцінки всім обставинам, з якими ОСОБА_2 пов'язує своє право на відшкодування моральної шкоди.

Однак, вказані доводи прокуратури не знаходять свого підтвердження, оскільки, рішенням Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року позивачу була відшкодована моральна шкода завдана незаконним затриманням міліції без належного документального оформлення затримання та жорстоке поводження з боку правоохоронних органів. В той час, як даний позов стосується відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, тривале перебування позивача під слідством та судом.

Представник прокуратури вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що при розслідуванні кримінальної справи №62050773 за фактом вчинення ОСОБА_2 злочину передбаченого ч.3 ст.153 КК України, останній 18 липня 2005 року в поясненнях особисто повідомив всі обставини скоєного ним злочину, а вже потім відмовився від своїх показів, що підтверджується матеріалами кримінального провадження 0003623. А тому, відповідно до ч.4 ст.1176 ЦК України, якщо фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самоообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Судова колегія не приймає вказані доводи апеляційної скарги, оскільки, не виключає причинного зв'язку між зізнанням позивача у вчиненні злочину, від якого він в подальшому відмовився, та фізичним насиллям якого він зазнав з боку правоохоронних органів, яке встановлене рішенням Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року в справі «Бєлоусов проти України».

Щодо апеляційних скарг Державної казначейської служби України та Харківської місцевої прокуратури №5 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2016 року судова колегія вважає, що вони задоволенню не підлягаю з наступних підстав.

Державна казначейська служба України зазначає, що відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон №3674-VI) судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Вказані доводи є безпідставними, оскільки, відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, який набрав чинності 01 листопада 2011 року (зі змінами №484-VIII від 22.05.2015р.) судовий збір не справляється за подання до суду позовної заяви, тобто, від сплати судового збору в даній категорії справи звільняються саме позивачі.

Статтею 88 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК України).

При пред'явленні позову до кількох відповідачів одним або кількома позивачами, звільненими від сплати судового збору, він стягується в дохід держави за рішенням суду окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Підсумовуючи вищевказане, судова колегія приходить до висновку, що вирішуючи питання про судові витрати, суд вірно керуватися вказаними нормами права щодо пропорційності стягнення судового збору відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційних скаргах були предметом судової перевірки і не дістали об'єктивного підтвердження.

Суд дав належну оцінку всім наявним у справі доказам та навів у рішенні мотиви спростування кожного з доводів, які наводилися.

Оскільки судові рішення ухвалені з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційних скаргах доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень і висновків суду першої інстанції не спростовують, в їх задоволеннях належить відмовити на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 322, 324, 325 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Харківської місцевої прокуратури №5, ОСОБА_2, Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - І.С. Кіпенко

Судді - Л.В. Пшенічна

Н.М. Шаповал