Номер провадження: 22-ц/785/5521/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Вадовської Л.М., Суворова В.О.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Про усунення перешкод у користуванні власністю та земельною ділянкою», за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

31.08.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були уточненні, по якому просила усунути їй перешкоди в користуванні майном та земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. В. Фігнер, 22, шляхом демонтажу самовільно встановлених ОСОБА_3 металевої хвіртки зі стійкою шириною 0,7 м по фасаду на в'їзді у її двір та сітчастого металевого забору на трьох металевих стовпчиках висотою 1,5 м у дворі ОСОБА_2 по фасаду на відстані 0,6 м від стіни будівлі під літ. «А1» довжиною 5,13 м., а також зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати їй у встановленні металевої хвіртки зі стійкою, належної ОСОБА_2 на праві власності, на попереднє місце на в'їзді у її двір, шириною 3 м 20 см. Крім того, позивач просила покласти на неї витрати по демонтажу хвіртки та сітчастого забору, а також встановлення нової хвіртки.

В обґрунтування вимог, позивач посилалась на те, що їй належить 14/25 часток у праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння, іншим співвласником якого є відповідач ОСОБА_3, якому належить 11/25 часток у праві спільної часткової власності. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.08.1988 року, яке набрало законної сили, був визначений порядок користування земельною ділянкою площею 626 кв. м по вул. В. Фігнер, 22 у м. Одесі, а саме: було встановлено, що ширина в'їзду до належної позивачу частини домоволодіння складає 3,20 м. У 1996 році ОСОБА_3 збудував самовільну прибудову літ. «А1» (2-6) на межі, по лінії в'їзду до належної позивачу частини домоволодіння і з того часу неодноразово звертався до різних інстанцій з метою захопити ділянку шириною 60 см вздовж стіни прибудови літ. «А1» довжиною 5,13 м, площею 3 кв. м. Проте рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.05.2008 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на домоволодіння та земельну ділянку. У звязку з цим, питання про в'їзд до належної позивачу частини домоволодіння шириною 3 м 20см вже було вирішено судами. 25.10.2013 року ОСОБА_3 за відсутності позивача, без її дозволу та будь-яких правових підстав зрізав належну позивачу на праві власності металеву хвіртку зі стійкою шириною 0,8 м на вїзді у її двір, пошкодив їх та самовільно встановив під кутом свою металеву хвіртку зі стійкою шириною 0,7 м і закрив хвіртку на замок, чим перекрив позивачу вхід у її двір і земельну ділянку через хвіртку. Крім того, в той же день 25.10.2013 року ОСОБА_3 самовільно встановив металеву сітчасту огорожу на 3-х стовпчиках висотою 1,5 м у дворі по фасаду на відстані 0,6 м від глухої стіни прибудови літ. «А1» (2-6), довжиною 5,13 м, захопивши 3,78 кв. м території двору, яким користується позивач. Фактично ОСОБА_3 було здійснено самочинне захоплення частини вїзду двору площею 4 кв. м та зменшено ширину в'їзду до двору, яким користується позивач з 3 м 20 см до 2 м 25 см. У подальшому, ОСОБА_3 отримав рішення Одеської міської ради від 18.07.2013 року №3828-VІ та свідоцтво на право власності від 20.08.2013 року № 8214208 на земельну ділянку площею 0,0337 га, у тому числі 3,78 кв. м за рахунок в'їзду до належного позивачу двору по фасаду по вул. В. Фігнер, 22 у м. Одесі. Проте рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 року та додатковим рішенням від 22.12.2014 року, які набрали законної сили, зазначені рішення Одеської міської ради та свідоцтво про право власності були скасовані. Незважаючи на це відповідач відмовляється добровільно демонтувати незаконно встановлені огорожу та хвіртку, а також перешкоджає знести їх позивачу.

Позивач підтримала позов та просила його задовольнити.

Відповідач до суду не зявився, надавши письмові заперечення, відповідно до яких позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Послався на те, що порядок користування земельною ділянкою площею 626 кв. м по вул. В. Фігнер, 22 у м. Одесі був визначений рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.08.1988 року. У 2013 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку. При цьому позивач вважає своєю власністю частину належної йому земельної ділянки, а саме шириною 0,6 м, які він залишив за прибудовою літ. «А1» для догляду за прибудовою. Зазначена частина земельної ділянки належить йому згідно зі свідоцтвом про право власності на земельну ділянку. Відповідач також зазначив, що у жовтні 2013 року він встановив огорожу на 4-х металевих трубах висотою 2,5 м у присутності дільничного та комісії із земельних ресурсів, які склали акт установлення межі на місцевості відповідно до свідоцтва про право власності на земельну ділянку. При цьому було відновлено межу, яку позивач зруйнувала в 2004 році.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.02.2016 року позов ОСОБА_2 задоволений: усуненні ОСОБА_2 перешкоди в користуванні майном та земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. В. Фігнер, 22, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлену хвіртку із стійкою шириною 0,7 м по фасаду на в'їзді у двір, який знаходиться у користуванні ОСОБА_2, а також демонтувати самовільно встановлений сітчастий металевий паркан на трьох металевих стовпчиках висотою 1,5 м. у дворі, який знаходиться у користуванні ОСОБА_2 по фасаду на відстані 0,6 м. від стіни будівлі літ. А1 довжиною 5,13 м.; зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 у встановленні металевої хвіртки зі стійкою на попереднє місце на в'їзді у двір, який знаходиться у користуванні ОСОБА_2, шириною 3 м 20 см.; встановлений порядок виконання рішення, відповідно до якого витрати по демонтажу хвіртки із стійкою та сітчастого металевого паркану, а також по встановленню металевої хвіртки зі стійкою на попереднє місце на в'їзді у двір, який знаходиться у користуванні ОСОБА_2, шириною 3 м 20 см покласти на ОСОБА_2; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

09.06.2016 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне зясування районним судом обставин у справі, а також порушення норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини у справі та відповідні ним правовідносини.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 належить 14/25 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння № 22 по вул. В. Фігнер у м. Одесі на підставі рішення народного суду Малиновського району м. Одеси від 09.06.1980 року.

Іншим співвласником зазначеного домоволодіння є ОСОБА_3, якому належить 11/25 часток у праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.1980 року, посвідченого державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.08.1988 року, яке набрало законної сили, був визначений порядок користування земельною ділянкою по вул. В. Фігнер, 22 у м. Одесі: ОСОБА_2 виділено ділянку площею 341,72 кв. м. під літ. II по І варіанту розподілу згідно з висновком від 24.06.1987 р. за винятком площі 9,28 кв. м довжиною 21,6 м та шириною 1,60 м; ОСОБА_3 виділено земельну ділянку загальною площею 284,28 кв. м, до складу якої ввійшла ділянка під літ. І по цьому ж висновку та додатково 9,28 кв. м, визначивши межу огорода за наявним забором. У мотивувальній частині зазначеного рішення встановлено, що відповідачем був встановлений маленький штахетний паркан, котрий розділяв двір. Пізніше ОСОБА_2 був встановлений високий паркан по тій же межі, який простояв до 1986 року і яким встановлювався порядок користування земельною ділянкою з фасадної сторони. У 1986 році ОСОБА_3 самовільно переставив цей паркан на 2 м 25 см вправо та поставив його в одну лінію з будинком під літ. «А». Визначаючи порядок користування земельною ділянкою, Малиновський районний суд м. Одеси врахував згоду ОСОБА_2 відступити 2 м від будинку під літ. «А» та виділив цю земельну ділянку ОСОБА_3 шириною 2 м та довжиною 2,25 м.

Зазначені обставини були підтверджені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.11.2006 року, ухваленим за результатами перегляду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобовязання вчинити певні дії.

Крім того, із рішення апеляційного суду Одеської області від 10.11.2006 року вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції було призначено та проведено судову будівельно-технічну експертизу від 11.07.2005 року. За висновком експертизи земельна ділянка площею 626 кв. м по вул. Фігнер, 22 у м. Одесі розділена між співвласниками подільним парканом на дві частини. Межі розділу проходять наступним чином: - від вуличного розділительного паркану з відступом 3,2 м від правої межі впродовж глухої стіни самовільно побудованої прибудови літ. «А1» довжиною 5,13 м; - поворот вправо довжиною 0,6 по зовнішній стіні житлового будинку літ. «А»; - поворот вліво довжиною 2,37 м по зовнішній стіні житлового у літ. «А»;- поворот наліво по між квартирним перегородкам на кут, примикання зовнішніх стін прибудови літ. «а1» і літ. «а»; - поворот направо продовж зовнішніх стін прибудов літ. «а1», літ. «а2» і далі по лінії продовження загальної довжини 21,6 м до пересічення з задньою межею з відступом 7,4 м від лівої бокової межі. Рішенням суду встановлено, що в фактичному користуванні ОСОБА_2 з долею 14/25 знаходиться 292 кв. м земельної ділянки. У користуванні ОСОБА_3 з долею 11/25 частин 334 кв. м. За висновком експерта існуючий порядок користування земельною ділянкою не відповідає ідеальним часткам співвласників, а також рішенню суду від 19.08.1988 року. Між тим, в суді першої і апеляційної інстанції було з'ясовано, що існуючий порядок відповідає тому, що був вставлений між співвласниками ще в 1980 році, будь-які паркани відповідачем або членами його родини не переставлялися. Межі земельних ділянок, що були встановлені між сторонами в 1980 році не змінювалися. У суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 не додала доказів того, що своєчасно зверталася до виконавчої служби з приводу виконання рішення суду від 19.08.1988 року. Колегія вважала, що шляхом пред'явлення ОСОБА_2 позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відносно якої між тими самими сторонами ще у 1988 році встановлено порядок користування цією ж земельною ділянкою, не може вирішуватися питання щодо виконання цього рішення.

У мотивувальній частині рішення апеляційного суду Одеської області від 22.05.2008 року, ухваленого за результатами перегляду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві власності на домоволодіння та земельну ділянку та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, усунення перешкод у здійсненні права власності та права користування земельною ділянкою, судова колегія дійшла висновку, що висновок районного суду щодо зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 у володіння і користування 60 см з фасадної сторони та відновити межі шляхом встановлення забору, який відступає від будівлі 2-6 на 60 см є помилковим та таким, що суперечить встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, вищезазначеними рішеннями судів, які набрали законної сили, було встановлено та підтверджено той факт, що ширина в'їзду у двір ОСОБА_2 складає 3,20 м.

Районним судом встановлено, що 25.10.2013 року ОСОБА_3 за відсутності позивача, без її дозволу зрізав належну позивачу металеву хвіртку зі стійкою шириною 0,8 м на в їзді у її двір і водночас встановив під кутом свою металеву хвіртку зі стійкою шириною 0,7 м, чим перекрив частину вїзду у двір позивача шириною 3 м 20 см, який після цього зменшився до 2 м 20 см. Крім того, в той же день 25.10.2013 року ОСОБА_3 самовільно встановив металеву сітчасту огорожу на 3-х стовпчиках висотою 1,5 м у дворі по фасаду на відстані 0,6 м від глухої стіни прибудови літ. А1 (2-6), довжиною 5,13 м.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами фотофіксації, відеофіксації, а також копіями актів від 28.10.2013 року, 28.10.2014 року про обстеження санітарно-технічного стану домоволодіння по вул. В. Фігнер, 22 у м. Одесі, наявними в матеріалах справи.

Таким чином, вчинивши такі дії, відповідач фактично самовільно зайняв частину земельної ділянки площею 3,78 кв. м, яка знаходилася у володінні та користуванні позивача починаючи з 1980 року, що було підтверджено рішеннями Апеляційного суду Одеської області від 10.11.2006 року та 22.05.2008 року.

Рішенням Одеської міської ради № 3828-VI від 18.07.2013 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки; вирішено передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0337 га за адресою: м. Одеса, вул. Віри Фігнер, 22 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із земель житлової та громадської забудови міста. На підставі зазначеного рішення відповідач отримав Свідоцтво про право власності № 8214208 від 20.08.2013 року на земельну ділянку площею 0,0337 га по вулиці В. Фігнер, 22 в місті Одесі.

Проте рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 року та додатковим рішенням від 22.12.2014 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року, вище наведене рішення Одеської міської ради було визнано незаконним та скасовано; визнано недійсним та скасовано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку № 8214208 від 20.08.2013 року ; визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0337 га з кадастровим номером № :54:009:0009 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 8215199), а також виключено з Державного земельного кадастру відомості про зазначену земельну ділянку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року зазначені рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 року, додаткове рішенням від 22.12.2014 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року залишені без змін.

У мотивувальній частині ухвали апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року, зокрема, зазначено, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 безоплатно у власність спірної земельної ділянки виконаний на підставі рішення Малиновського народного районного суду м. Одеси від 19.08.1988 року, яке не було виконане, а рішення апеляційного суду Одеської області від 10.11.2006 року, яким вирішено питання щодо площ та меж земельних ділянок, які знаходяться у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_4, при виготовленні документації не враховано.

На підставі викладеного, районний суд дійшов до вірного висновку про те, що будь-яких правових підстав для зайняття відповідачем частини проїзду у двір ОСОБА_2 немає, оскільки згідно з усталеним порядком користування, який склався між співвласниками домоволодіння починаючи з 1980 року, зазначений проїзд шириною 3,20 м знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_2

Таким чином, спірні відносини між сторонами виникли із приводу реалізації правомочностей власника щодо користування майном, яке знаходиться у спільній частковій власності, та регулюються главами 23, 26 та 29 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене, районний суд дійшов до правильного висновку, що право позивача на здійснення правомочності щодо користування майном та земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. В. Фігнер, 22 порушується відповідачем, у зв'язку з чим воно підлягає захисту у спосіб, обраний позивачем: шляхом зобовязання відповідача демонтувати самовільно встановлені ОСОБА_3 металеву хвіртку зі стійкою шириною 0,7 м по фасаду на в'їзді у її двір та сітчастий металевий паркан на трьох металевих стовпчиках висотою 1,5 м у дворі ОСОБА_2 по фасаду на відстані 0,6 м від стіни будівлі літ. А1 довжиною 5,13 м, а також зобов'язання відповідача не перешкоджати їй у встановленні металевої хвіртки зі стійкою, належної ОСОБА_2 на праві власності, на попереднє місце на в'їзді у її двір, шириною 3 м 20 см.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити порядок виконання рішення, що передбачено ст. 217 ЦПК України, зазначивши, що витрати по демонтажу хвіртки із стійкою та сітчастого металевого паркану, а також по встановленню металевої хвіртки зі стійкою на попереднє місце на в'їзді у двір, який знаходиться у користуванні ОСОБА_2, шириною 3 м 20 см покладаються на ОСОБА_2, що визнається колегією суддів обґрунтованим, виходячи із характеру та тривалості спору між сторонами.

Питання про розподіл судових витрат районним суд вирішено відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є доведеними та підтвердженими.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

16.11.2016 року м. Одеса