Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє через представника ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати частково недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_7, і визнати за ним права власності на 1/16 частини цього житлового будинку.

В обґрунтування вказаних вимог вказував, що він разом із матір'ю ОСОБА_9 та сестрою ОСОБА_7 фактично прийняли після смерті батька ОСОБА_10 спадщину у вигляді його частки у спірному будинку.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 жовтня 1985 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, остання придбала 1/4 частини спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.

Відповідно до договору дарування від 27 березня 1992 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_7 1/4 частини спірного житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель

Позивач зазначав, що про існування оспорюваного договору йому стало відомо випадково, при черговій сварці із відповідачем ОСОБА_7

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано частково недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 27 березня 1992 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно, а саме 1/16 частини житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, згадане рішення суду першої інстанції змінено, визнано частково недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від 27 березня 1992 року в розмірі 1/16 частини будинку.

Вказане рішення апеляційного суду було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено перші три абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:

«Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, який було укладено 27 березня 1992 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, частково недійсним, а саме - у частині дарування його 1/24 частини.

Визнати за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_10 на 1/24 частини житлового будинку АДРЕСА_1».

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, у ст. 22 КпШС УРСР визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР 1963 року).

За змістом ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Так, судами у справі встановлено, що 17 жовтня 1985 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 (яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_10.) було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого остання придбала 1/4 частини спірного житлового будинку.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 22 КпШС УРСР, ОСОБА_10 (батькові сторін даного спору) належала 1/8 частини спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.

Також судами встановлено, що позивач проживав та був зареєстрованим за адресою спірного жилого будинку, а отже фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця - батька сторін спору.

Незважаючи на те, що після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина на належну йому 1/8 частини спірного житлового будинку, спадкоємцями якої були дружина та діти згаданого спадкодавця, 27 березня 1992 року ОСОБА_9 подарувала 1/4 частини спірного жилого будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель відповідачу ОСОБА_7

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 60 ЦК УРСР 1963 року визначено, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

На підставі вказаного суди (з урахуванням змін, внесених оскаржуваним рішенням апеляційного суду) дійшли висновку, що частка кожного зі спадкоємців (дружини та дітей спадкодавця) становить 1/24 частини спірного будинку, а тому ОСОБА_9 не вправі була відчужувати за договором дарування від 27 березня 1992 року 1/24 частини цього будинку, яку успадкував позивач ОСОБА_6, тому цей договір дарування підлягає визнанню недійсним саме в частині дарування 1/24 частини спірного будинку.

Такий висновок судів є обґрунтованим та ґрунтується на обставинах справи, які встановлені судами.

Доводи касаційної скарги про недотримання позивачем процедури набуття у власність частини будинку в порядку спадкування шляхом звернення до нотаріуса висновків судів про порушення оскаржуваним правочином права позивача на прийняту ним спадщину не спростовують, оскільки існує спір про право, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Із матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_7 просила застосувати позовну давність до вимог позивача і відмовити у задоволенні позову, оскільки про існування оспорюваного правочину від 28 березня 1992 року позивачу було відомо задовго до звернення до суду.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Розглядаючи справу, судами було встановлено, що відповідач ОСОБА_7 приховала від позивача факт укладення на її користь договору дарування належної йому частини будинку. Тому суд дійшли правильного висновку, що перебіг строку позовної давності почався лише у 2013 році, коли відповідач повідомила, що усе спадкове майно після батька належить їй і відповідна інформація була офіційно підтверджена на запит адвоката від 21 травня 2013 року. Оскільки відповідачем не було належними та допустимими доказами спростовано обставини щодо моменту, коли позивачу стало відомо про оспорюваний договір, суд правомірно відмовив у застосуванні позовної давності, оскільки встановив початок перебігу строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався про своє порушене право.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє через представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана