Справа № 162/647/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В.Д.
Провадження № 22-ц/773/1634/16 Категорія: 47 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Осіпука В.В.,

секретар судового засідання - Кирилюк О.О.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Малоглушанської сільської ради Любешівського району Волинської області, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача Відділ Держгеокадастру у Любешівському районі Волинської області, про визнання протиправними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на землю за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду від 12 жовтня 2016 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Малоглушанської сільської ради № 15/4 від 31 жовтня 2007 року їй виділено та передано у власність земельну ділянку площею 0,22 га по АДРЕСА_1. Її земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3, розташованою по АДРЕСА_2.

Після надання відповідачу земельної ділянки площею 0,2234 га на підставі оскаржуваних рішень Малоглушанської сільської ради № 21/3 від 11 листопада 2012 року та № 23/2 від 12 грудня 2012 року площа її ділянки зменшилася до 0,2066 га у зв'язку з частковим накладенням земельних ділянок одна на одну.

Внаслідок цього ОСОБА_3 самовільно захопив частину її земельної ділянки та приватизував її.

Такими рішеннями та діями відповідачів порушено її права землекористувача.

Враховуючи викладене, просила визнати протиправними та скасувати вищезгадані рішення Малоглушанської сільської ради, визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане ОСОБА_3 на підставі цих рішень.

Рішенням Любешівського районного суду від 12 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 40 Земельного кодексу (далі - ЗК) України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що рішенням Малоглушанської сільської ради № 6/3 від 17 лютого 1996 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування будинку площею 0,12 га і ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га (а. с. 12-13).

Рішенням Малоглушанської сільської ради № 15/4 від 31 жовтня 2007 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,22 га (а. с. 14).

Актом № 2 обміру земельної ділянки без дати, складеним сільським головою ОСОБА_5 та землевпорядником ОСОБА_6, встановлено, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 складає 0,2066 га (а. с. 7).

Згідно з архівною довідкою Державного архіву Волинської області № 3148/1-20 від 05 грудня 2008 року рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу імені Кірова села Мала Глуша ОСОБА_3 встановлено розмір присадибної ділянки 0,25 га (а. с. 47).

Рішенням Малоглушанської сільської ради № 21/3 від 11 листопада 2012 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_2 села Мала Глуша (а. с. 73).

З технічної документації із землеустрою щодо складання та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 села Мала Глуша, складеної Любешівським районним виробничим відділом Центру державного земельного кадастру, бачається, що площа земельної ділянки, яка надана ОСОБА_3, становить 0,2234 га. У матеріалах технічної документації наявний акт погодження меж земельної ділянки з підписом, виконаним від імені ОСОБА_1 (а. с. 70-86).

Рішенням Малоглушанської сільської ради № 23/2 від 12 грудня 2012 року технічну документацію затверджено та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2234 га по АДРЕСА_2 села Мала Глуша (а. с. 84).

Згідно з відомостями викопіювання з кадастрової карти земельних ділянок по АДРЕСА_2, яке складене інженером Любешівського районного виробничого відділу Центру державного земельного кадастру ОСОБА_8, площа ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 складає 0,2455 гектари, тобто значно більше, ніж надано їй у власність рішенням ради, а площа ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 - 0,2234 гектари (а. с. 56).

Спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу межі та користування земельними ділянками розглядався Малоглушанською сільською радою та неодноразово судом.

Рішенням Малоглушанської сільської ради № 7/7 від 15 грудня 2006 року вирішено залишити без зміни існуючі межі між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 48).

Рішенням Любешівського районного суду від 20 січня 2009 року у цивільній справі № 2-9/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, яке набрало законної сили, встановлено факт самовільного знесення ОСОБА_1 тину, що знаходився на межі між земельними ділянками сторін (а. с. 39-41).

Згідно з рішенням Любешівського районного суду від 07 липня 2010 року у цивільній справі № 2-192/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Малоглушанської сільської ради про зобов'язання звільнити самовільну зайняту частину земельної ділянки площею 0,0494 га, яке також набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд встановив відсутність у позивача ОСОБА_1 права володіння спірною земельною ділянкою (а. с. 139-140).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено порушення ОСОБА_3 та Малоглушанською сільською радою її прав на володіння та користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 119 ЗК України, на яку посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Однак, для виникнення права власності на земельну ділянку перебігу набувальної давності недостатньо. Завершальним юридичним фактом виникнення прав на землю є рішення відповідних органів про передачу земельної ділянки. Причому за набувальною давністю особа може набути як право власності на земельну ділянку, так і право користування. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Позивач не надала суду доказів того, що вона відкрито і безперервно володіла спірною земельною ділянкою, як і не довела факту звернення її до органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням.

Позивачем також не доведено, які саме її права були порушені, оскільки з матеріалів справи вбачається, що акт погодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 підписаний особисто нею. Отже ОСОБА_1 погодила із суміжним землевласником межі ділянки, наданої ОСОБА_3 рішенням Малоглушанської сільської ради (а. с. 79). Позивач не оскаржила дій цієї ради, Любешівського районного виробничого відділу Центру державного земельного кадастру щодо складання і оформлення вказаного акту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом наведених правових норм державному захисту підлягають порушені права власників та землекористувачів. З цього випливає, що особа повинна довести своє право власності або право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтями 125, 126 ЗК України в редакції, що діяли на час прийняття Малоглушанською сільською радою рішення від 31 жовтня 2007 року № 15/4 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,22 га (а. с. 14), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні правові норми містилися і в статтях 22, 23 Земельного Кодексу України в редакції 1990 року, що діяв на час прийняття Малоглушанською сільською радою рішення від 17 лютого 1996 року № 6/3 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,22 га (а. с. 12-13). Згідно з цими нормами право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У ОСОБА_1 відсутні документи, що підтверджують її право на виділену їй у власність земельну ділянку, а відтак в неї таке право в розумінні вищенаведених положень законодавства не виникло. Тому воно і не підлягає захисту в порядку, визначеному статтею 152 ЗК України.

З огляду на викладене, той факт, що площа фактичного землекористування позивача відрізняється від площі виділеної їй раніше земельної ділянки, не має правового значення для вирішення даного спору. Тим більше, що, як зазначалося вище, згідно з вищенаведеними відомостями викопіювання з кадастрової карти земельних ділянок по АДРЕСА_2, яке складене інженером Любешівського районного виробничого відділу Центру державного земельного кадастру ОСОБА_8, площа ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 складає 0,2455 гектари (а. с. 56), тобто перевищує площу наданої їй сільською радою земельної ділянки.

В апеляційній скарзі вірно зазначено з посиланням на роз'яснення Верховного Суду України про те, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. В даному випадку Малоглушанська сільська рада не скасовувала своїх попередніх рішень і не вносила до них зміни стосовно звуження чи розширення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на виділені їм земельні ділянки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Любешівського районного суду від 12 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: