АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого-судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2016р. за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження,

встановила:

у червні 2016р. ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою, посилаючись на те, що постановою від 10 травня 2016р. відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа, виданого 28 квітня 2014р., хоча існує інше виконавче провадження по виконанню цього ж виконавчого листа, яке ще не закінчено.

Також заявник посилалася на те, що у матеріалах виконавчого провадження відсутня заява про примусове виконання рішення.

Ухвалою суду від 16 червня 2016р. у задоволенні скарги відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу по суті скарги.

Заявник посилається на неповне встановлення судом обставин справи, відсутність у виконавчому провадженні заяви про примусове виконання рішення суду та безпідставність стягнення з неї судових витрат у сумі 551грн. 26коп., оскільки сплата судового збору за подачу скарги на дії державного виконавця відповідним законом не передбачена.

Старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у Києві Желтікова О.А., будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.49), у судове засідання не з'явилася, клопотання про перенесення судового розгляду не направила, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/10205/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Морозов М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 квітня 2014р. Святошинським районним судом м .Києва виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДЖКП НАН України 16 131грн. 31коп.

- 2 -

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у Києві ЖелтіковоїО.А. від 10 травня 2016р. відкрито виконавче провадження.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження старшим державним виконавцем була прийнята відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду відповідає наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Судом першої інстанції у судовому засіданні оглянуто виконавче провадження № 50910115, яке містить лист від 28 березня 2016р. представника Державного житлово-комунального підприємства НАН України про повторне направлення виконавчого документа від 28 квітня 2014р. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 15 912грн. 61коп. та судового збору у сумі 218грн. 70коп., який був повернутий стягувачу постановою державного виконавця від 28 грудня 2015р., для виконання та оригінал виконавчого листа.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

З наданої суду першої інстанції копії постановити державного виконавця Єрмолко С.С. від 28 грудня 2015р. встановлено, що виконавчий лист був повернений стягувачу у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, а частиною 5 даної норми визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що дії старшого державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження були правомірними, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягувач не звертався до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, а лист від 28 березня 2016р. не можна вважати такою заявою, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки нормами Закону України «Про виконавче провадження» не визначений конкретний текст заяви про примусове виконання рішення.

- 3 -

Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження передбачено, що у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна

тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

Лист представника ДЖКП НАН України від 28 березня 2016р. містить прохання прийняти виконавчий лист до виконання, до нього доданий оригінал виконавчого документа, тому державний виконавець правомірно прийняв виконавчий лист до виконання та відкрив виконавче провадження.

Твердження ОСОБА_1 про те, що державний виконавець неправомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 50910115, так як не закінчено виконавче провадження № 43271081, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки суду першої інстанції державним виконавцем надано копію постанови від 28 грудня 2015р. про повернення виконавчого документа стягувачу, а відтак, виконавче провадження № 43274081 закрито, здійснення у його рамках виконавчих дій неможливо і воно не підлягає поновленню, оскільки це буде суперечити положенням ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з ОСОБА_1 у прибуток держави судових витрат у сумі 551грн. 26коп.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову у задоволенні його скарги або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Частиною 3 статті 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про наявність витрат, пов'язаних з розглядом даної справи, які передбачені ч. 3 ст. 79 ЦПК України, а відтак суд не мав підстав їх стягувати із ОСОБА_1

Посилання суду на ст. 4 Закону України «Про судовий збір» є неправильним, так як вказана норма не передбачає сплату судового збору за подання до суду скарги на дії державного виконавця.

Оскільки ухвала судом в частині стягнення із ОСОБА_1 судових витрат постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, вона підлягає скасуванню в цій частині.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2016р. в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судових витрат у сумі 551грн. 20коп. скасувати.

В іншій частині ухвалу суду від 16 червня 2016р. залишити без змін.

- 4 -

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: