У х в а л а

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради, третя особа - відділ опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поданоюпредставником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом, у якому просили:

- визнати недійсним розпорядження Фонду комунального майна м. Херсона від 03 грудня 2007 року № 22817-ж про передачу у приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 03 грудня 2007 року, видане Фондом комунального майна м. Херсона на підставі розпорядження від 03 грудня 2007 року № 22817-ж про передачу у приватну власність ОСОБА_5 вказаної вище квартири.

На обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 19 грудня 2006 року їх батько ОСОБА_5 отримав вказану квартиру на всіх членів сім'ї, а саме: на нього, дружину - ОСОБА_7 та на дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які на той момент були неповнолітніми, що підтверджується ордером на жиле приміщення від 19 грудня 2006 року № 185, виданим Виконавчим комітетом Херсонської міської ради, після чого уся сім'я зареєструвала місце проживання за вказаною адресою.

Вказали, що з метою отримання кредиту у банку, 21 вересня 2007 року позивачів було знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою за згодою їх матері ОСОБА_7, яка написала відповідну заяву, а ОСОБА_5 подав заяву про приватизацію квартири лише на своє ім'я.

Розпорядженням Фонду комунального майна м. Херсона від 03 грудня 2007 року № 22817-ж квартиру було передано у приватну власність ОСОБА_5 та видано Свідоцтво про право власності від 03 грудня 2007 року на вказану квартиру, після чого відповідач отримав кредит в банку в сумі 40 000 грн під заставу належної йому на праві власності квартири та поручителем за зобов'язаннями по кредиту вказав дружину.

Позивачі зазначали, що через деякий час відповідач зареєстрував їх та дружину у цій квартирі, а 13 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було розірвано, відповідач пішов з родини і в подальшому кредит сплачувала ОСОБА_7

Посилаючись на те, що вони дізналися від спільних знайомих про намір свого батька продати вказану квартиру та залишити їх без житла, а також вважаючи, що по 1/4 частини квартири належить їм з дитинства, оскільки ордер на зайняття приміщення видавався на усіх членів родини та вказана квартира є їх постійним місцем проживання з 2006 року, позивачі просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним розпорядження Фонду комунального майна м. Херсона від 03 грудня 2007 року № 22817-ж про передачу у приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 03 грудня 2007 року, видане Фондом комунального майна м. Херсона на підставі розпорядження від 03 грудня 2007 року № 22817-ж про передачу у приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неїУправління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач мав право на приватизацію ј частини спірної квартири, виходячи із складу сім'ї у чотири особи, що засвідчується ордером, і хоча на час приватизації позивачі не були зареєстровані у спірній квартирі, вони фактично продовжували у ній проживати як члени сім'ї відповідача, проте квартира була передана у власність однієї особи, у зв'язку з чим дійшов висновку, що в результаті приватизації права неповнолітніх членів сім'ї (позивачів) були порушені.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із наявності заяви ОСОБА_7 від 25 жовтня 2007 року про її згоду від себе та від імені її неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на приватизацію спірної квартири без її участі та участі її дітей, оскільки у такій зазначено про їх проживання за іншою адресою, у зв'язку із чим дійшов висновку, що приватизація квартири проведена компетентним органом на підставі наданих документів згідно із чинним на час її проведення законодавством.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 грудня 2006 року виконавчим комітетом Херсонської міської ради ОСОБА_5 було видано ордер № 185 на квартиру АДРЕСА_1, на сім'ю у складі чотирьох осіб: ОСОБА_5, його дружину ОСОБА_7, сина ОСОБА_4, 1990 року народження, та доньку ОСОБА_3, 1997 рокународження (а. с. 20).

Згідно із заявою ОСОБА_7 від 25 жовтня 2007 року, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей, вона надала згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_1 без її участі та участі її дітей, оскільки вони проживають за іншою адресою (а. с. 88).

Розпорядженням Фонду комунального майна м. Херсона від 03 грудня 2007 року № 22817-ж спірну квартиру передано у приватну власність ОСОБА_5 (а. с. 23).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 03 грудня 2007 року вказана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (а. с. 24).

26 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 31.03/4/08-С, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 000 грн., виконання зобов'язань за яким було забезпечено іпотечним договором, предметом якого є спірна квартира, та договором поруки (а. с. 75-86).

24 вересня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були знову зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 21, 22).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було розірвано (а. с. 19).

Відповідно до ст. 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ст. 2 зазначеного Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Статтею 8 цього Закону передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до п. п. 5, 6 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 серпня 1994 року № 72, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно, виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю).

Статтею 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За умовами п.п. 20, 21 вказаного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 34 Житлового Кодексу Української РСР, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. На підставі цього, при отриманні ордеру на спірну квартиру, відповідачем були надані документи на підтвердження того, що ОСОБА_3 є інвалідом дитинства і їй необхідна окрема кімната для проживання, за рахунок чого, площа виділеної йому квартири була збільшена.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанцій, який належним чином оцінив докази у справі та правильно врахував пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які в судовому засіданні показали, що вони є сусідами позивачів і їм достовірно відомо, що позивачі ніколи не виселялися з квартири, а постійно в ній проживають з моменту вселення, а також виходив з того, що за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки, а тому позивачі мали право на участь у приватизації разом з ОСОБА_5, проте квартира була передана у власність однієї особи, дійшовши обґрунтованого висновку, що в результаті приватизації права неповнолітніх членів сім'ї були порушені.

Судом першої інстанції вмотивовано зазначено, що хоча на момент приватизації позивачі (на той момент неповнолітні) не були зареєстровані у спірній квартирі, але фактично проживали у ній як члени сім'ї відповідача, тому вони мали право на участь у приватизації.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що приватизація спірної квартири відбулася з порушенням чинного законодавства України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, при дослідженні доказів у справі, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, вдався до їх переоцінки, дійшовши помилкового висновку про те, що приватизація спірної квартири була проведена компетентним органом на підставі наданих документів згідно із чинним на час її проведення законодавством з огляду на згоду ОСОБА_7 на приватизацію квартири без її участі та участі її дітей.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року скасувати, а рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана