РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року

Рівненський міський суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

за участю секретаря Слободенюк В.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6., ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Позов мотивовано тим, що 10 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_6. був зареєстрований шлюб, проте вони з 2005 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство.

Факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружина без реєстрації шлюбу в період з 2005 року по 10 грудня 2010 року встановлений рішенням Рівненського міського суду від 22.09.2015 року в справі №569/9731/15-ц.

Під час проживання однією сім'єю, а саме в листопаді 2010 року вони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1, який, як стало в листопаді 2015 року відомо позивачу, відповідач ОСОБА_6. відчужила без його згоди.

Звернувшись із запитом про надання інформаційної довідки до приватного нотаріуса Фокіної А.Б. 12.11.2015 року позивач дізнався, що вказаний житловий будинок з 01.07.2011 року належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування ВРЛ №468507, ВРЛ №468508 р.№2811 від 07.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І.

В зв'язку з чим, оскільки відчуження майна відбулося без його нотаріально завіреної згоди, що є порушенням вимог ст. 369 ЦК України, ст. 65 СК України, та у відповідності до ст.215 ЦК України такий договір підлягає визнанню недійсним просить: поновити йому строк на оскарження договору дарування, оскільки про його існування, а, відповідно і про порушення свого права, йому стало відомо лише в листопаді 2015 року; договір дарування нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6. та ОСОБА_2 07.06.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. та зареєстрований в реєстрі за №2811 (бланки ВРЛ №468507, ВРЛ №468508) визнати недійсним; витребувати у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом повернення вказаного об'єкту нерухомості у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 повністю підтримав заявлений позов з підстав наведених в позовній заяві та просив його задовольнити. Окрім того, наголосив, що факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6. без реєстрації шлюбу в період придбання даного будинку встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Відповідно ОСОБА_5 має право на частину будинку як на спільне майно подружжя. Вказаний будинок вибув із власності позивача поза його волею, без нотаріально завіреної згоди.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову з підстав наведених в запереченні на позовну заяву. Також вказав, що відповідач ОСОБА_6. отримала будинок АДРЕСА_1 за договором дарування, який визнано дійсним рішенням Рівненського міського суду від 01 листопада 2010 року, а тому згідно норм СК України будинок був її особистою власністю. Апеляційний суд Рівненської області рішенням від 15 лютого 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання вказаного житлового будинку таким, що набутий під час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6. однією сім'єю як чоловіка і жінки, та являвся їхньою власністю. Жодних доказів, що це є спільне майно подружжя позивач та його представник суду не подали. Оспорюваний договір був нотаріально посвідчений належним чином в присутності позивача, статус майна визначено вказаними в договорі документами як особисто майно ОСОБА_6., а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов заперечив, просив відмовити в його задоволенні, оскільки рішення суду першої інстанції в частині визнання вказаного житлового будинку таким, що набутий під час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6. однією сім'єю як чоловіка і жінки, та являвся їхньою власністю скасовано. Спірний будинок набутий ОСОБА_6. за договором дарування і відповідно він був її особистою приватної власністю. Також правомірність дій приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковського А.І. при посвідченні договору дарування домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перевірено Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області - порушень встановлено не було.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 та ОСОБА_6. проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з 2005 року по 10 грудня 2010 року, що встановлено рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року, яке залишено без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року в справі №569/9731/15-ц, які вступили в законну силу в порядку ст. 319 ЦПК України і є чинними на час розгляду справи, вищенаведені обставини не потребують доказування в даній справі.

10 грудня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6. був зареєстрований шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Відділом держаної реєстрації акті цивільного стану Рівненського міського управління юстиції (а.с.5).

01 листопада 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6. було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_9 подарував ОСОБА_6. житловий будинок АДРЕСА_1 земельну ділянку за вказаною адресою, а також житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою. Оскільки сторонами не було додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2010 року, даний договір визнано дійсним. Визнано за ОСОБА_6. право власності на вказані об'єкти нерухомості. Право власності було зареєстровано в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 01 грудня 2010 року номер запису : 244-73744 в книзі:261 (реєстраційний номер 32227747).

07 червня 2011 року ОСОБА_6. подарувала ОСОБА_2 домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, що стверджується договором дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 2811 та посвідченого приватним нотаріусом Круліковським А.І.

Як слідує з ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Аналогічні положення містить і ст. 65 СК України щодо розпорядження майном подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Виключення з зазначених положень визначені ст. ст. 57, 58 СК України.

Відповідно до частини 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином, оскільки ОСОБА_6. набула будинок АДРЕСА_1 під час проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, проте за договором дарування, їй не потрібно було отримувати від нього письмової згоди, оскільки вона відчужила майно, яке належало їй на праві особистої приватної власності.

Також, згідно п. 3.9 договору дарування від 07 червня 2011 року домоволодіння АДРЕСА_1 не було спільною сумісною власністю ОСОБА_6. та ОСОБА_5, а було особистою приватною власністю ОСОБА_6., оскільки статус відчужуваного домоволодіння ще і визначений шлюбним контрактом, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. 07 червня 2011 року р. №2809.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону

Доводи позивача щодо укладення спірного договору дарування із порушенням норм законодавства України також спростовується листом від 28 січня 2016 року № КО-12-05 Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, згідно якого порушень в діях нотаріуса Круліковського А.І. при посвідченні договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою - не виявлено. Зокрема, на виконання пункту 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року за №20/5 (яка була чинна на момент вчинення нотаріальних дій), приватним нотаріусом Круліковським А.І. в текстах посвідчених договорів дарування домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою зазначено, що належне ОСОБА_6. нерухоме майно є особистою приватною власністю, оскільки статус відчужуваного домоволодіння та земельної ділянки визначається шлюбним договором, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. від 07.06.2011 року за реєстровим №2809. Крім того, у своїх поясненнях приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І. зазначає, що при посвідченні вищевказаних договорів встановлено, що відчужуване нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_6., згідно відміток у її паспорті. Про даний факт ОСОБА_6. була подана заява про належність їй майна праві особистої приватної власності, зміст якої був доведений нотаріусом до відома ОСОБА_2, про що свідчать підписи на зазначеній заяві.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Оскільки договір дарування був вчинений із дотриманням всіх норм законодавства України, зокрема порушення вимог статей 369 ЦК України та 65 СК України не встановлено, тому підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Відповідно не підлягає і задоволенню позовна вимога про витребування у ОСОБА_2 житлового будинку шляхом повернення вказаного об'єкту нерухомості у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57- 60, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в апеляційний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2016 року.

Суддя О.О. Першко