У Х В А Л А

7 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

в с т а н о в и л а :

Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 22 квітня

2016 року позов ОСОБА_4 задовольнив частково, стягнув на його користь із ОСОБА_5 аліменти в розмірі ј частки від усіх видів доходів відповідача, починаючи з 25 березня 2015 року до завершення ОСОБА_4 навчання в Львівському державному університеті внутрішніх справ МВС України, але не довше ніж до досягнення ним 23 років; допустив негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць; вирішив питання розподілу судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Апеляційний суд Львівської області рішенням від 28 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2016 року змінив, зменшив розмір стягуваних з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів з 1/4 до 1/12 частки, а також змінив дату початку стягнення аліментів з 25 березня 2015 року на 25 березня 2016 року; вирішив питання розподілу судових витрат; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 вересня 2016 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

24 жовтня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 182 та

200 Сімейного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

27 квітня та 18 травня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що позивач продовжує навчання в Львівському державному університеті внутрішніх справ МВС України та, у зв'язку з цим, потребує матеріальної допомоги. При цьому апеляційний суд зменшив розмір стягуваної суми посилаючись на те, що у ОСОБА_5 на утримання є троє дітей, двоє неповнолітніх та один повнолітній, який навчається у вищому навчальному закладі й проходить військову підготовку; позивач має зобов'язання за кредитним договором зі середньомісячним платежем 10 тис. грн.; мати позивача також повинна нести витрати на утримання сина згідно вимог статті 199 СК України.

Наданою для порівняння ухвалою від 27 квітня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду, який урахувавши наявність у відповідача незадовільного стану здоров'я та малолітньої дитини на утриманні, зменшив розмір стягуваних аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання з 1/5 до 1/6 частки всіх видів заробітків (доходів) відповідача. Суд касаційної інстанції погодився з такими висновками апеляційного суду зазначивши, що обов'язок утримувати позивачку, яка продовжує навчання, лежить на обох батьках у рівній мірі.

Ухвалою від 18 травня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які частково задовольнили позовні вимоги про стягнення аліментів на користь позивачки, яка продовжує навчання. При цьому визначаючи розмір стягуваних аліментів у вигляді 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача суди урахували матеріальне становище сторін, а також проживання позивачки у сім'ї тітки, у зв'язку зі смертю матері.

У наданих для порівняння судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, встановлено різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

З огляду на зазначене вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня

2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук