Справа № 703/4609/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

при секретарі Бондаренко А.І.

з участю представника позивачів адвоката Терещенка С.І.

і представника відповідачки адвоката Петренка В.М.,

розглянувши в залі суду в м. Смілі справу за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання державного акту недійсним, скасування державної реєстрації, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення майнової шкоди,

встановив:

ОСОБА_5 є власницею будинку і надвірних споруд по АДРЕСА_1, розміщених на земельній ділянці площею 0,0833 га. Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Смілянської міської ради від 24 листопада 2011 року № 15-61/VI, з 26 березня 2012 року 0,07 га з загальної площі цієї площі належить ОСОБА_5 на праві приватної власності; решту 0,0133 га вона орендує.

ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 - будинку АДРЕСА_3. Їх присадибні земельні ділянки межують з земельною ділянкою ОСОБА_5

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 12 жовтня 2010 року було частково задоволено позов ОСОБА_5 і, зокрема, зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні належною позивачці земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом відновлення межі відповідно до судової будівельної експертизи № 1058/226-БТ від 9 серпня 2010 року та кадастрових планів. Суд зазначив орієнтири на місцевості, за якими належало відновити межу.

Стверджуючи, що в грудні 2012 року ОСОБА_5 зруйнувала межові знаки, встановлені 19 серпня 2011 року під час виконання цього рішення, та встановила паркан з порушенням меж їх будинковолодінь, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом про зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні їх земельними ділянками шляхом відновлення меж ділянок відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду від 12 жовтня 2010 року.

Оскільки межі приватизованої відповідачкою земельної ділянки не відповідають межам, встановленим наведеним рішенням суду, позивачі просили визнати недійсним і скасувати держаний акт про право власності на земельну ділянку, а також скасувати державну реєстрацію цього акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00396. Крім того, вони просили скасувати в Державному земельному кадастрі реєстрацію земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий № НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_5 на підставі наведеного державного акту.

Стверджуючи, що відповідачка зруйнувала належний їм паркан, позивачі вимагали стягнути з неї суму, потрібну для його відновлення. Після збільшення та уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просив стягнути 20710 грн., а ОСОБА_4 - 6125 грн.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, ОСОБА_3 від свого імені, а також як представник ОСОБА_4 підтримав позов повністю.

Представник позивачів адвокат Терещенко С.І. також просив задоволити позов і пояснив, що право користування земельними ділянками виникло у позивачів внаслідок придбання будинків, а у попередніх власників - на підставі рішень міської ради. В кадастрових планах земельних ділянок визначені їх розміри і межі. В рішенні Смілянського міськрайонного суду від 12 жовтня 2010 року було визначено, як пролягає межа між присадибними земельними ділянками позивачів і відповідачки. Відповідачка самочинно знесла паркан на цій межі і збудувала свій не у відповідності до рішення суду. Тому вона повинна демонтувати цей паркан і відновити межу з земельними ділянками позивачів відповідно до межових знаків, встановлених під час виконання рішення суду від 12 жовтня 2010 року. На відновлення паркану з відповідачки на користь позивачів належить стягнути суми, визначені кошторисом ПП «Олява».

Представник третьої особи - управління Дерземагенства у Смілянскому районі - в судове засідання не в'явився.

Відповідачка позов не визнала і пояснила, що у ОСОБА_4 в 2010 році не було паркану на межі з її земельною ділянкою. Судові виконавці за рішенням суду від 12 жовтня 2010 року ставили кілки і зазначали, де встановлювати сітку (яка була встановлена на тонких металевих стовпчиках). Вона, ОСОБА_5, дійсно встановила на межі належної їй земельної ділянки бетонний паркан, але прав позивачів не порушувала.

Представник відповідачки звернув увагу суду, що позов заявлено з правових підстав, визначених ст. 152 ЗК України і ст. 1166 ЦК України. Однак позивачі не є власниками присадибних земельних ділянок. Вони також не мають права користування земельними ділянками, оскільки не орендують їх. Відповідно, ОСОБА_4 не можуть вимагати захисту права на землю, яке у них відсутнє. Державний акт про право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 видано відповідно до вимог закону, підстави для визнання його недійсним відсутні. Виготовлений на замовлення позивачів кошторис не є належним доказом розміру заподіяних їм збитків, а від призначення експертизи вони відмовились. Крім того, оскільки позивачі до 19 жовтня не виконали ухвалу суду від 1 жовтня 2015 року про сплату судового збору (за збільшені позовні вимоги), то збільшені позовні вимоги належить залишити без розгляду.

Суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачі просили визнати державний акт про право власності на земельну ділянку відповідачки незаконним, оскільки визначені ним межі земельної ділянки не відповідають межам, встановленим рішенням суду від 12 жовтня 2010 року.

Однак відповідно до ст. 116 ЗК України рішення суду не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Згідно з частиною 1 цієї статті громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_6 на підставі рішення Смілянської міської ради від 24 листопада 2011 року № 15-61/VI, є правовстановлюючим документом, що містить кадастровий номер і план земельної ділянки відповідачки. Рішення Смілянського міськрайонного суду від 12 жовтня 2010 року по справі № 2-33/10 не є правовстановлюючим документом на земельні ділянки позивачів чи відповідачки. Державний акт про право власності на земельну ділянку не може бути незаконним з тієї підстави, що не відповідає рішенню про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (винесеному за позовом ОСОБА_5 за 1,5 роки до приватизації земельної ділянки).

На підставі п. «д» ст. 12 ЗК України організація землеустрою в м. Смілі належить до повноважень міської ради. Відповідно до п. «в» ст. 183, п. «е» ст. 184 ЗК України встановлення на місцевості меж земельних ділянок є завданням землеустрою і передбачено змістом землеустрою. За ч. 1 ст. 185 ЗК України землеустрій здійснюється суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом.

Вимоги про скасування державної реєстрації акту про право власності на земельну ділянку та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі не можуть бути задоволені з тих підстав, що межі земельної ділянки ОСОБА_5 не відповідають межам, нібито встановленим рішенням суду.

Оскільки межі земельної ділянки не встановлюються рішенням суду, не підлягають до задоволення і вимоги про відновлення меж земельних ділянок позивачів відповідно до рішення суду від 12 жовтня 2010 року.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим на підставі рішення Смілянського міськвиконкому № 370 від 20 вересня 1990 року, ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2.

У відповідності з договором дарування жилого будинку з надвірними спорудами, посвідченим 14 серпня 2009 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В. за реєстровим № 2292, ОСОБА_4 прийняла у власність житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_3, розташований на земельній ділянці площею 508 кв.м. 17 серпня 2009 року за нею було зареєстровано право власності на цей будинок.

Позивачі не оформили свої права на присадибні земельні ділянки.

Відповідно до п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Згідно з ч. 2 ст. 116 ЗК України права на землю громадянами та юридичними особами здійснюються шляхом передачі землі у власність або надання її у користування. Позивачі не належать до визначено ст. 92 ЗК України кола осіб, яким земельна ділянка може бути передана в постійне користування. Земельні ділянки не належать їм на праві власності відповідно до ст. 81 ЗК України. Вони не набули прав на земельні ділянки на підставі ст. 93 ЗК України, оскільки не укладали договорів оренди.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту реєстрації цих прав. На даний час позивачі користуються земельними ділянками комунальної власності з підстав, не передбачених законом. Вони не можуть вимагати усунення порушення прав, яких не набули.

За ч. 1 ст. 1166 ЦК України відшкодовується, зокрема, майнова шкода, заподіяна неправомірними діями майну фізичної особи.

На підставі ст. 1166 ЦК України позивачі просили стягнути з відповідачки суму, яку ПП «Олява» нарахувало їм у кошторисі на роботи з ремонту огорожі. Однак відповідно до вимог ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують знань, зокрема, у галузі будівництва, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь в справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки сторони не просили призначити експертизу для встановлення розміру збитків, вимоги про відшкодування майнової шкоди є недоведеними.

Крім того, позивачі не довели, що відповідачка знесла паркан, що належав їм на праві власності. Висновок дільничного інспектора Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області Печенюка С.В. від 10 грудня 2012 року про результати звернення громадянина підтверджує лише те, що дільничний інспектор перевіряв заяву ОСОБА_3, опитав його та не встановив в діях ОСОБА_5 обставин адміністративного правопорушення.

Позивачі не надали суду доказів, які підтверджують, коли і який саме паркан (довжина, конструкція тощо) демонтувала відповідачка. Не надано також доказів належності певних ділянок паркану кожному з позивачів, в позовній заяві не зазначено навіть довжини кожного з цих парканів.

В наданій позивачкою ОСОБА_4 копії договору дарування будинку зазначено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_3 розташовано огорожу 2-5. Однак відсутні докази того, що саме ця огорожа була розташована на межі з земельною ділянкою ОСОБА_5, а також що огорожа 2-5 чи її частина були зруйновані відповідачкою. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_3 взагалі не надано доказів, які підтверджують, що він був власником паркану, зруйнованого відповідачкою.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 59-61, 143, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_5 про визнання державного акту недійсним, скасування державної реєстрації, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення майнової шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів, набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.В. Компанієць