Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/794/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Попільнянського районного відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень державної установи "Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України в особі завідувача відділення ОСОБА_2 про визнання незаконною бездіяльності щодо сплати Попільнянською райсанепідемстанцією грошових коштів по збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконною бездіяльність щодо сплати Попільнянською райсанепідемстанцією грошових коштів по збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування стосовно його середнього заробітку (доходу) 6466 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року; сплатити Пенсійному фонду страхові пенсійні внески стосовно його доходу 6446 гривень; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3 мінімальних заробітних плат. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач не сплатив збір по загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню стосовно присудженого рішенням суду від 12 лютого 2009 року на його користь середнього заробітку 6446 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року, хоча присуджений середньомісячний заробіток не відноситься до Переліку видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обовязкове державне пенсійне страхування та які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 1998 року №697. Позивач зазначає, що зі змісту інформації Пенсійного фонду видно,що згаданий збір у 2009-2010 роках не вчинено, а в трудовому архіві навіть відсутні дані про виплачений йому у 2009 році середній заробіток (дохід). Вказує, що відповідач не вживав і не вживає ніяких заходів, які були б спрямовані на усунення вказаних недоліків, від добровільного виконання своїх обовязків ухиляється тривалий час. Вважає, що йому спричинені матеріальні збитки, а також моральну шкоду, оскільки така бездіяльність істотно вплинула та продовжує негативно впливати на розмір пенсії. Позивач зазначає, що в результаті несплати внесків він поніс душевні переживання внаслідок порушення його цивільних прав на належне пенсійне забезпечення, переніс моральні страждання і хвилювання у звязку з цим порушенням.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підприємство, до якого звертається позивач ліквідовано, а правонаступництво в даних правовідносинах не передбачено, а також те, що ОСОБА_2 не є посадовою особою. Вищезгадане, на думку заявника, протирічить нормам законодавства, а саме Указу Президента України від 09.12.2010 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», а також посадовій інструкції від 08.01.2014 року, оскільки в обєктивній дійсності повної ліквідації самостійної служби не було, а ОСОБА_2 залишилась посадовою особою.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.197 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача щодо визнання незаконною бездіяльності сплати Попільнянською райсанепідемстанцією грошових коштів по збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування стосовно його середнього заробітку (доходу) 6466 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року, сплати Пенсійному фонду страхових пенсійних внесків стосовно його доходу 6446 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що підприємство, до якого ставляться позивачем вимоги було ліквідовано, а правонаступництво в даних правовідносинах не передбачено.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що за рішенням суду від 12.02.2009 року на користь позивача присуджено 6 446грн. середнього заробітку за період з 11.02.1999 року по 18.02.2005 року. Відповідачем по справі була Попільнянська райсанепідемстанція.

У цій справі позивач вказує, що Попільнянська райсанепідемстанція не сплатила збір на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України стосовно присудженого на його користь середнього заробітку в розмірі 6 446грн., що впливає на розмір його пенсії.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 відповідачем вказав Попільнянське районне відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» в особі завідувача відділення ОСОБА_2

Завідуюча цим відділенням ОСОБА_2 повідомила суд, що Попільнянську райсанепідемстанцію було ліквідовано 27.03.2014 року, що не передбачало правонаступництва, а тому питання Попільнянської рай СЕС з моменту її ліквідації не входять до її компетенції /а.с.30/.

Матеріалами справи підтверджено, що 27 березня 2014 року у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис № 3000189 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи державний заклад «Попільнянська районна санітарно-епідеміологічна станція» /а.с. 11/.

Зі змісту листа Міністерства охорони здоров'я України від 31 жовтня 2013 року вбачається, що Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09 грудня 2010 року № 1085 утворено Державну санітарно-епідеміологічну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення /а.с. 10/.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої служби» від 14 листопада 2011 року №1184 зобов'язано Міністерство охорони здоров'я здійснити заходи щодо ліквідації бюджетних установ, працівники яких здійснюють функції передбачені положенням про центральні органи виконавчої влади.

З метою виконання Указу Президента № 1085 та Постанови КМУ № 1084 пунктом 1 наказу МОЗ України від 21 вересня 2012 року №176-О «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України» зазначено ліквідувати державні заклади, установи та організації, що належать до сфери управління МОЗ України.

У вказаному листі, направленому головам ліквідаційних комісій, окремо зазначено, що Наказ МОЗ України №176-О, виданий відповідно до Указу Президента №1085 та Постанови КМУ №1084 правонаступництва не передбачає /а.с.10/.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції на підставі положень ст.ст.104,105,110 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що Попільнянська районна санітарно-епідеміологічна станція ліквідована, а Попільнянське районне відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» не є її правонаступником, а тому не може бути відповідачем у заявленому позові.

Доводи, наведені позивачем у апеляційній скарзі про те, що відбулась реорганізація установи, а не її ліквідація, не можуть бути враховані при перегляді рішення суду першої інстанції, оскільки не підтверджені жодними доказами як того вимагає цивільно-процесуальне законодавство /ст. 57-60 ЦПК України/ та спростовуються матеріалами справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, зокрема поясненнями ОСОБА_1, допитаного як свідка, ОСОБА_2 була керівником Попільнянської райСЕС та є керівником (зав. відділенням) Попільнянського районного відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень. Позивач вказує, що її бездіяльністю щодо перерахування відповідних платежів до Пенсійного фонду йому заподіяно моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позову у цій частині з посиланням на норми ст.1167 ЦК України, розяснення Пленуму Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд першої інстанції виходив з того, що ця вимога позивачем не доведена.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на момент ухвалення судового рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку (12.02.2009 року) та до ліквідації Попільнянської райСЕС була посадовою особою зазначеного підприємства та виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Якщо в результаті дії працівника завдано шкоди працівнику даної організації, сторонній особі або іншій організації, презумується, що шкода завдана самою організацією. Це і є випадком неспівпадіння в одній особі безпосереднього заподіювача шкоди і субєкта відповідальності.

Про те, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником, розяснено також у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди.

Відтак, вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки належним відповідачем у справі повинна бути юридична особа з якою посадова особа перебувала у трудових відносинах.

Однак, зважаючи, що юридична особа з якою ОСОБА_2 у спірний період перебувала у трудових відносинах і яка мала б бути належним відповідачем по справі, ліквідована, то відсутні підстави для розгляду позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди Попільнянського районного відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень державної установи "Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України в особі завідувача відділення ОСОБА_2

За таких обставин рішення суду в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині з інших підстав.

В решті рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та відповідно до положень ч.1 ст.308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині з інших підстав.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді