Броварський міськрайонний суд Київської області
м.Бровари № справи 361/2436/15-ц
№ провадження 2/361/51/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2016 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Білик Г.О.

при секретарях Семенець Н.Ю., Коваль О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Родовід Банк» про виключення окремих положень з договору про іпотечний кредит,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив виключити п. п. 2.2, 2.6, 5.2.1,5.2.4, 6.3, 7.2 та розділ 4 з Договору про іпотечний кредит № 77.2/СЖ-132.08.1 від 29 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим Акціонерним Товариством «Родовід Банк».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги зазначив, що 29.04.2008 року з відповідачем - ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» уклав договір про іпотечний кредит №77.2/СЖ-132.08.1, відповідно до умов якого, йому було надано кредитні кошти у сумі 809 000 грн. терміном до 29.04.2035 року, під 10,9 % річних, на покращення житлових умов в квартирі розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Однак, умови вищезазначеного договору,а саме:

п. 2.2 (право кредитора на припинення видачі кредиту у разі істотної зміни конюнктури кредитного ринку),

п.2.6 (черговість погашення кредиту: сплата комісійної винагороди в разі дострокового погашення кредиту),

п.5.2.1 (вимагати від позичальника належного виконання зобовязань),

п.5.2.4 (вимога кредитодавця дострокового повернення кредиту),

п.6.3 (зобовязання позичальника сплатити кредитору комісійну винагороду),

п.7.2 (спори та суперечки в рамках договору вирішуються в судовому порядку за місцезнаходженням кредитора) ,

розділ 4 (дострокове погашення кредиту) є такими, що обмежують права споживача, порушують рівність сторін, є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», такі, що укладені з застосуванням нечесної підприємницької практики. Тому посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» просив виключити їх з іпотечного договору № 77.2/СЖ-132.08.1 від 29 квітня 2008 року.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з викладених в позовній заяві підстав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, оскільки він є необґрунтований, безпідставно заявлений та не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Посилався на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вже рік не виконує зобовязання по іпотечному договору, просив застосувати строк позовної давності.

Спеціаліст ОСОБА_2 в судовому засіданні надала пояснення суду иа зазначила, що позовна заява є обґрунтованою. В своїх поясненнях посилалась на те, що умови іпотечного договору укладеного між позивачем та відповідачем не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивача не було проінформовано про вартість кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг.

Суд, заслухавши пояснення сторін, спеціаліста, повно та всебічно зясувавши обставини в справі, обєктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 квітня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1, був укладений договір про іпотечний кредит №77.2/СЖ-132.08.1, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 809 000грн. 00 коп. на строк до 29 квітня 2035 року, зі сплатою 10,9 процентів річних, на умови та в строк, визначеними договором.

Також встановлено та не заперечувалося позивачем, що відповідачем належним чином виконано умови вказаного вище договору та позивач, підписуючи договір, погодивсь на викладені в них умови та почав виконувати покладені на нього договірні зобовязання, сплачуючи кредит та відсотки за користування наданими йому коштами, що свідчить про його свідоме визнання умов договору.

Згідно п.9 Договору позичальник у повному обсязі розуміє всі умови цього Договору, свої права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними.

Також відповідно до Додатка 1 до договору про іпотечний кредит №77.2/СЖ-132.08.1 позивачу було відомо сукупну вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, з якими позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) .

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору, суд вважає встановленим, що позивач, як споживач був ознайомлений з правилами та умовами надання банком кредитування.

Так підписанням договору позивач підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, Закону України "Про захист прав споживачів". Взаємні права та обовязки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, останній підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку позивача щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано.

Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів», суд вважає необґрунтованими.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим.

Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, були порушені при укладанні спірного договору.

Доказів в обґрунтування поданого позову як на підставу його задоволення, позивачем не надано.

Посилання позивача та представника позивача на те, що договір укладено з застосуванням нечесної підприємницької практики є необгрунтованими.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Позивачем не наведено жодних обставин, стосовно яких позивача введено у оману при укладенні договору про іпотечний кредит, а також стосовно яких його вибір був несвідомим.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленої стороною відповідача, суд приходить до наступного.

У відповідності до положення статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання щодо обставин, які безпосередньо не стосуються спірних правовідносин, але які впливають на вирішення спору - це пропущення строку позовної давності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 18 грудня 2009 року № 13 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено - п. 11.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (недоведеності). І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності ,як підсумок суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача,оскільки заявлені вимоги позивача є не доведені та необґрунтовані і такі які не підлягають задоволенню відповідно до здійсненого аналізу і наданих за приписами ст. 60 ЦПК України сторонами доказів, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

керуючись ст. ст. 18, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 203-204, 215- 217, 257, 261, 267, 627-628, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 10-11, 60, 88, 213-215, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Родовід Банк» про виключення окремих положень з договору про іпотечний кредит № 77.2/СЖ-132.08.1 від 29 квітня 2008 року, укладеного між Публічним Акціонерним Товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 05 лютого 2016 року.

Суддя Г.О. Білик